ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року 
м. Київ

Справа №  917/32/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Пількова К. М. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

за участю секретаря судового засідання - Жураховської Т. О.,

учасники справи:
прокурор - Шекшеєва В. С., прокурор Офісу Генерального прокурорапозивач - не з`явився;
відповідач - не з`явився.
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Нафком-Агро" (далі - ДП)
на рішення Господарського суду Полтавської області (суддя Погрібна С. В.) від   30.03.2017 
та постанову Східного апеляційного господарського суду (головуючий - Гребенюк   Н.   В., судді: Медуниця О. Є., Радіонова О. О.) від 14.05.2020 у справі 
за позовом Першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Новооріхівської сільської ради Лубенського району Полтавської області (далі - Рада)
до ДП
про стягнення 3 885 702,55 грн,
1.          Короткий зміст позовних вимог
1.1.   Прокурор в інтересах держави в особі Ради звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до ДП про стягнення 3 885 702,55 грн за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.
1.2.  Позовна заява мотивована тим, що ДП набуло у власність нерухоме майно, розташоване за адресою: вул.   Поштова, 11, с. Новооріхівка, Лубенський район, Полтавська область (далі - Нерухоме майно), яке знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 5322885201:01:002:0215 (далі - Земельна ділянка), що належить Раді, не уклало договір оренди, користувалося Земельною ділянкою без достатніх правових підстав у період з 03.03.2014 по 30.04.2016.

2.          Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1.   Рішенням Господарського суду Полтавської області від 30.03.2017 позов задоволено; стягнуто з ДП на користь Ради 3 88 5702,55 грн збитків.
2.2. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ДП знало про необхідність укладення договору оренди, однак не вчиняло дій для його укладення, що позбавило Раду права одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, а невиконання цього обов`язку є підставою для стягнення з землекористувача збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаної орендної плати), завданих використанням Земельної ділянки без правовстановлюючих документів; у діях ДП наявні всі елементи складу цивільного правопорушення; ДП не довело відсутності своєї вини у спричиненні збитків.
2.3.  Постановою Східного апеляційного господарського суду від 22.05.2019 Рішення Господарського суду Полтавської області від 30.03.2017 скасовано; прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
2.4. Постановою Верховного Суду від 04.04.2020 постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.05.2019 скасовано; справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд не погодився з висновками суду апеляційної інстанції про необхідність відмовити у позові лише через те, що спірні правовідносини кваліфіковані помилково, а також вказав, що для визначення розміру заборгованості ДП суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, у цьому випадку зроблений Радою розрахунок заборгованості, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок. Відмовивши у позові лише через неналежне правове обґрунтування позовних вимог, апеляційний суд зазначене не врахував, рішення місцевого суду по суті заявлених позовних вимог з урахуванням доводів апеляційної скарги не переглянув, в тому числі не оцінив обґрунтування розміру заявленої до стягнення суми.
2.5.  Постановою Східного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 Рішення господарського суду Полтавської області від 30.03.2017 у справі №   917/32/17 залишено без змін.
2.6. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ДП як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок Ради (власника цієї ділянки) зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); ДП (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшило свої доходи, а Рада (потерпілий) втратила належне їй майно (кошти від орендної плати); розрахунок розміру безпідставно збережених ДП коштів у розмірі орендної плати був визначений відповідним актом комісії Ради від 17.05.2016 та затверджений рішенням виконавчого комітету Ради від 27.05.2016 № 17 (далі - Рішення № 17), за якими на Земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна (будівлі та споруди Оріхівського цукрового заводу), власником та фактичним користувачем якого є ДП. При цьому цей розрахунок здійснено із застосуванням Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284 (далі - Порядок № 284), та Порядку визначення та відшкодування територіальній громаді Новооріхівської сільської ради збитків, заподіяних внаслідок порушення вимог земельного законодавства, затвердженого рішенням Ради від 27.01.2016 (далі - Порядок), як неотримані доходи у вигляді орендної плати. Докази помилковості або невідповідності закону зазначеного розрахунку ДП не надало. 

3.          Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1.  06.06.2020 ДП звернулось з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 30.03.2017 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

4.          Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1.  Суди неправильно застосували норми статей 1212, 1214 ЦК України, частин першої, третьої, четвертої та дев`ятої статті 79-1, статті 79 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), частини першої статті 11, статті 15, частини другої статті 30 Закону України "Про державний земельний кадастр", частини першої статті 13, частини першої статті 15, частин першої, третьої та четвертої статті 23 Закону України "Про оцінку земель"; суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема, статті 33, 43, 83 ГПК України, а суд апеляційної інстанції - статті 86, 236, 269, 282 цього Кодексу, з огляду на таке. 
4.2.   Суд апеляційної інстанції правильно вказав про можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, проте не врахував, що спірна земельна ділянка не сформована. При цьому Рада не довела підстави застосування площі земельної ділянки (212250 кв. м) та обставин щодо її розміру за спірний період.
4.3.   Суди не перевірили реальність понесених Радою збитків у заявлених нею обсягах, а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми; поклали в основу оскаржуваних рішень неправильний розрахунок розміру орендної плати, яка була визначена актом комісії Ради від 17.05.2016 із застосуванням Порядку № 284 та Порядку. Висновок судів попередніх інстанцій, що Рада довела правильність здійсненого розрахунку розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати необґрунтований, оскільки відповідні нарахування мали здійснюватися на підставі технічної документації та витягу з нормативно-грошової оцінки землі. При цьому суд апеляційної інстанції не дослідив подані Радою докази, зокрема, розрахунок заборгованості, а лише послався на них при ухваленні постанови.
4.4.  Суд апеляційної інстанції не врахував висновки про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені в таких постановах Верховного Суду:
1) від 06.11.2019 у справі № 922/3607/18, від 01.10.2019 у справі №   922/2082/18, що при стягненні безпідставно збереженого майна (коштів) у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі, а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель;
2) від 06.08.2019 у справі № 922/3560/18, від 29.05.2019 у справі №   922/955/18, що з огляду на предмет позову позивач мав надати докази існування протягом зазначеного у позові періоду земельної ділянки як об`єкту цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до Закону України "Про оренду землі", а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів);
3) від 11.06.2019 у справі № 922/551/18, від 11.02.2019 у справі №   922/391/18, що для вирішення спору про стягнення безпідставно збережених коштів у виді орендної плати за земельну ділянку, необхідно з`ясувати, зокрема, чи є земельна ділянка об`єктом цивільних прав, а також установити обґрунтованість порядку та підстав нарахування орендної плати за користування земельною ділянкою;
4) від 10.09.2018 у справі № 920/739/17, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статі 288 Податкового кодексу України;
5) від 09.04.2020 у справі № 915/1806/19, від 12.03.2020 у справі №   922/893/19, від 05.03.2020 у справі № 922/926/19, від 29.01.2020 у справі № 922/2811/18, від 10.09.2019 у справі № 922/96/19 - без вказівки на конкретні висновки Верховного Суду, які викладені у цих постановах.

5.          Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
5.1.   У встановлений Судом строк відзиви на касаційну скаргу від учасників справи не надійшли.

6.          Розгляд справи Верховним Судом
6.1.    Ухвалою Суду від 31.08.2020 відкрито касаційне провадження за скаргою ДП; призначено розгляд справи у судовому засіданні на 13.10.2020; встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 15.09.2020
7.          Встановлені судами обставини
7.1.  15.03.2010 ДП за договорами купівлі-продажу № 123536, № 123547, №   123551 придбало належні ВАТ "Цукор-Інвест" на праві власності об`єкти нерухомості (т. 1, а. с. 20-25).
7.2.   За договором купівлі-продажу № 123536 від 15.03.10 (т. 1, а. с.24-25) ДП набуло у власність Нерухоме майно, яке знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 5322885201:01:002:0215.
7.3. Нерухоме майно розташоване на Земельній ділянці з цільовим призначенням - землі промислового використання територіальної громади Ради загальною площею 38,0186 га, в т.ч. 21,2250 га, яка є предметом спору.
7.4.   26.03.2010 ДП листом вих. № 19 звернулося до Ради з проханням надати в оренду земельну ділянку в межах населеного пункту с. Новооріхівка, на якій розташовані об`єкти та допоміжні споруди по обслуговуванню цукрового заводу.
7.5.  30.03.2010 рішенням 35 сесії 5-го скликання Ради (том 1, а. с. 31) вирішено надати в оренду ДП земельну ділянку загальною площею 38,0186 га (в т.ч. 21,2250 га, які є предметом цього спору) для промислового використання терміном на 25 років та встановлено орендну плату в розмірі 7% нормативної грошової оцінки земель.
7.6.  Листом від 16.06.2010 ДП просило Раду зменшити відсоток орендної плати за землю до 3%.
7.7.  За результатами розгляду цього звернення рішенням 39-й сесії 5-го скликання Ради від 23.06.10 (т. 1, а. с. 34) внесено зміни до пункту 2 рішення від 30.03.2010 та встановлено розмір орендної плати до 31.12.2010 у розмірі 3% нормативної грошової оцінки земель.
7.8.  Рішенням 38-ї сесії 5-го скликання Ради від 23.06.2010 (т. 1., а. с. 33) затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право ДП на земельну ділянку промисловості площею 21,2250га на території с. Новооріхівка; зобов`язано ДП зареєструвати договір оренди землі у встановленому порядку. Однак між сторонами у справі договір оренди земельної ділянки за цією адресою не укладено, його державна реєстрація не проведена.
7.9.  27.07.2014 Рада ухвалила рішення про встановлення розміру орендної плати в розмірі 10 % нормативної грошової оцінки земель.
7.10. Рішенням виконавчого комітету Ради від 16.03.2016 (т. 1, а. с. 42) вирішено створити робочу комісію з нарахування суми збитків, які ДП завдало бюджету Ради порушенням земельного законодавства.
7.11. 21.04.2016 комісія обстежила спірну земельну ділянку та встановила, що на ній знаходяться об`єкти нерухомого майна, які є власністю ДП. Комісія дійшла висновку про фактичне використання ДП спірної земельної ділянки без належного оформлення (т. 1, а. с. 156). Для проведення обстеження земельної ділянки було запрошено ДП, однак воно не з`явилось.
7.12. Розмір збитків визначений відповідним актом комісії по визначенню збитків завданих територіальній громаді Ради ДП від 17.05.2016 та затверджений Рішенням № 17. За цим актом сума збитків внаслідок порушення ДП земельного законодавства за період з 01.08.2013 по 30.04.2016 складає 4   033   167,23   грн. 
7.13. 31.05.2016 Рада направила ДП повідомлення разом з актом від 17.05.2016 та Рішенням № 17 (т. 1, а. с. 44).
7.14. За розрахунком Ради (т. 1, а. с. 11-14) вона просить стягнути з ДП 3   885   702,55грн збитків за користування спірною земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.
7.15. Матеріали справи не містять доказів оформлення ВАТ "Цукор-Інвест" та ДП права користування Земельною ділянкою, зокрема, укладення з Радою договорів оренди та державної реєстрації такого права.
7.16. ДП у період з 01.08.2013 по 30.04.2016 не сплачувало плату за користування Земельною ділянкою.

8.          Позиція Верховного Суду
8.1.  Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
8.2. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
8.3.   Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Такий висновок сформульовано Верховним Судом України у постанові від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15.
8.4.  Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Наведена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №   922/3412/17.
8.5.   Зі змісту глави 15, статей 120, 125 ЗК України та положень статті 1212 ЦК України випливає, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах №   922/207/15 і № 922/5468/14, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.
8.6.   При цьому саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Подібні правові висновки викладені у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), пунктах 32-34 постанови Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 908/2552/17 та в пункті 7.2. постанови Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 924/552/18.
8.7.             З огляду на викладене та беручи до уваги, що позов у цій справі подано з підстав фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку, Суд погоджується в цій частині з висновками апеляційного суду, викладеними в оскаржуваній постанові, щодо кваліфікації відносин з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку та недоотримання її власником доходів як кондикційних. 
8.8.            У справах за вимогами про стягнення коштів за користування земельною ділянкою, відповідне право на яку не оформлено у встановленому порядку, тобто відповідно до статті 1212 ЦК України, необхідним є встановлення розміру цієї ділянки з огляду на таке.
8.9.   Відповідно до частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
8.10. Згідно з вимогами частин першої, третьої, четвертої, дев`ятої статті 79-1   ЗК   України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
8.11. Тобто об`єктом оренди може бути земельна ділянка, яка є сформованою як об`єкт цивільних прав. Суд звертається до власної правової позиції, викладеної у пункті 7.27 постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі 916/2948/17, пункті 6.8 постанови Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 922/652/18.
8.12. Суди встановили, зокрема, що ДП набуло у власність Нерухоме майно, яке знаходиться на Земельній ділянці з цільовим призначенням - землі промислового використання територіальної громади Ради загальною площею 38,0186 га, в т.ч. 21,2250 га; рішенням Ради від 23.06.2010 (т. 1., а. с. 33) затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право ДП на земельну ділянку промисловості площею 21,2250 га на території с. Новооріхівка, та зобов`язано ДП   зареєструвати договір оренди землі у встановленому порядку; Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 5322885201:01:002:0215, який за висновками, викладеними в пункті 12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 520/12022/17, є єдиним визначенням її місця розташування.
8.13. За таких обставин Суд вважає, що оскаржувані судові рішення містять встановлені обставини щодо визначених меж і кадастрового номера Земельної ділянки, що спростовує доводи Скаржника, викладені у підпункті 4.2 цієї постанови, про відсутність встановлених обставин щодо формування цієї земельної ділянки у розумінні статті 79-1 ЗК України.
8.14. За положеннями частини п`ятої статті 5, частини першої статті 13 Закону України "Про оренду земель" для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності використовується нормативна грошова оцінка.
8.15. Відповідно до частин першої-другої статті 15, частини другої статті 18   Закону України "Про оренду земель" підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок може проводитися також на підставі договору, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення, проводиться не рідше ніж один раз на 5 - 7 років.
8.16. Згідно з частинами першою, другою статті 20, частини першої статті 23   Закону України "Про оренду земель" за результатами нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Протягом місяця з дня надходження технічної документації з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель, нормативної грошової оцінки відповідна сільська, селищна, міська рада розглядає та приймає рішення про затвердження або відмову в затвердженні такої технічної документації.
8.17. Отже, нормативна грошова оцінка є основою визначення розміру орендної плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності. Суд звертається до власної правової позиції, викладеної в пункті 48 постанови Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 922/3782/17, в пункті 7.30 постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі 916/2948/17 та в пункті 6.11 постанови Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №   922/652/18.
8.18. Суд також звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, за якими обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від   13.02.2019 у справі № 320/5877/17.
8.19. На виконання вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 04.04.2020 у цій справі, про дослідження поданих сторонами доказів, зокрема, розрахунку спірної суми, суд апеляційної інстанції зазначив, що розрахунок розміру безпідставно збережених ДП коштів у розмірі орендної плати був визначений відповідним актом комісії Ради від 17.05.2016 та затверджений Рішенням № 17, за якими на Земельній ділянці знаходяться Нерухоме майно, власником та фактичним користувачем якого є ДП; цей розрахунок здійснено із застосуванням Порядку № 284 та Порядку як неотримані доходи у вигляді орендної плати; докази помилковості або невідповідності закону зазначеного розрахунку ДП не надало. 
8.20.          Однак, ухвалюючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції не надав оцінки твердженням ДП про те, що нарахування спірної суми має здійснюватися на підставі технічної документації та витягу з нормативної грошової оцінки землі.
8.21. Обмежившись посиланням на те, що розрахунок здійснено за актом комісії Ради від 17.05.2016 та затверджений Рішенням № 17 із застосуванням Порядку № 284 та Порядку, суд апеляційної інстанції не застосував наведені вище положення законодавства; оцінки спірним правовідносинам у контексті зазначених норм не надав; визнав позовні вимоги доведеними, не перевіривши відповідність здійсненого розрахунку порядку визначення розміру нормативної грошової оцінки як основи визначення розміру орендної плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності; належним чином не з`ясував обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку безпідставно збережених грошових коштів, та не здійснив оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.
8.22. За змістом частин 1, 2, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскаржувана постанова у цій справі наведеним вимогам не відповідає.
8.23. Відповідно до частини другої статті 300 ГПК України (тут і далі у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
8.24. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Згідно з частиною четвертою цієї статті справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
8.25. Наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020), отримала підтвердження під час касаційного провадження в частині неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду про необхідність визначення розміру орендної плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності за відповідною нормативно грошовою оцінкою, що у розумінні пункту 1 частини третьої статті 310 цього Кодексу в сукупності з відсутністю всебічного, повного та об`єктивного дослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів є підставою для скасування оскаржуваної постанови та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
8.26. Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, перевірити доводи учасників справи, повно дослідити наявні в матеріалах справи докази, на підставі яких встановити істотні для справи обставини, прийняти законне та обґрунтоване рішення.
9.          Судові витрати
9.1.  Оскільки розгляд справи не завершено, розподіл судових витрат не здійснюється. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
П О С Т А Н О В И В :
1.          Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Нафком-Агро" задовольнити частково.
2.          Постанову Східного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 у справі №   917/32/17 скасувати. Справу направити до Східного апеляційного господарського суду на новий розгляд.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                      К. М. Пільков
Судді                                                                                          Н. О. Багай
                                                                                          Ю. Я. Чумак