Ухвала
 
11 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 752/18235/17
провадження № 61-16041ск20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Фаловської І. М.,
 
розглянувши касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про стягнення безпідставно набутого майна,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2017 року ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення безпідставно набутого майна.
 
Позов мотивовано тим, що 20 березня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № МL-205/012/2008 згідно умов якого, останньому надано кредит у розмірі 33 000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування, строком до 20 серпня 2038 року.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором, між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № SRML-205/012/2008. Крім того, з метою забезпечення зобов`язань позичальника, між сторонами кредитного договору укладено договір іпотеки, згідно умов якого, ОСОБА_3 передав належний йому на праві власності, а ПАТ «ОТП Банк» прийняв в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 .
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, у грудні 2009 року ПАТ «ОТП Банк» звернулось до суду з позовом, з урахуванням подальших уточнень, просило стягнути з ОСОБА_1 залишок заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 81 640,39 грн.
 
Заочним рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 10 лютого 2012 року вищевказаний позов задоволено, стягнуто з  ОСОБА_1 на користь нового кредитора ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 81 640,39 грн.
 
Позивач зазначала, що з метою погашення заборгованості за кредитним договором № SRML-205/012/2008 від 20 березня 2008 року, за погодженням з ТОВ «ОТП Факторинг Україна», майно яке було предметом іпотеки було відчужено, внаслідок чого дію іпотеки за договором № РМL-205/012/2008 від 20 березня 2008 року та дію вищевказаного кредитного договору, припинено.
 
Так, за рахунок реалізації іпотечного майна позивачем було сплачено грошові кошти за кредитним договором № SRML-205/012/2008 від 20 березня 2008 року у сумі 211 291,00 грн, що становило 26 507,13 дол. США.
 
Позивач зазначала, що у 2016 році вона звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 10 лютого 2012 року. Вказану заяву було задоволено, рішення скасовано та ухвалено нове, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» 37 736,00 грн. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2017 року вищевказане рішення скасовано та ухвалено нове, про відмову у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 .
 
Підставою для відмови у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стало те, що у 2011 році на вимогу кредитора позивач здійснила відчуження нерухомого майна, що було предметом іпотеки та з якого складалась спадкова маса прийнятої ОСОБА_1 та її малолітнім сином спадщини, за рахунок реалізації якого новий кредитор здійснив часткове погашення заборгованості за кредитом.
 
Таким чином, на думку позивача, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» безпідставно визначив позивачу до сплати та отримав в якості погашення заборгованості за кредитом від спадкоємиці боржника 211 291,00 грн, що еквівалентно 26 507,13 дол. США, тоді як вартість прийнятого нею у спадщину майна складала лише 37 736,00 грн, а відтак, кошти у сумі 173 555,00 грн відповідач отримав безпідставно, оскільки розмір погашення перевищує розмір зобов`язання позивача, як спадкоємиці перед кредитором спадкодавця, чим порушено вимоги глави 87 ЦК України.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року, позов ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення безпідставно набутого майна задоволено.
 
Стягнено з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 173 555,00 грн.
 
Стягнено з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в розмірі 1 735,55 грн, витрати на проїзд 933,24 грн.
 
30 жовтня 2020 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року в указаній вище справі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Предметом позову є стягнення безпідставно набутого майна, ціна позову у даній справі становить 173 555,00 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 х 100 = 210 200).
 
Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.
 
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про стягнення безпідставно набутого майна. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         А. І. Грушицький
Є. В. Петров
І. М. Фаловська