Ухвала
 
29 грудня 2020 року
м. Київ

справа № 761/42433/17
провадження № 61-19177ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Тітова М. Ю., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представниками: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року справу 
№ 761/42433/17 визнано малозначною та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію поширену Фондом гарантування вкладів фізичних осіб 
в мережі Інтернет на сайті: http://www.fg.gov.ua/ під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1», в якій зазначають відомості про те, що: - «Активи 
ПАТ «ТЕРРА Банк», напередодні запровадження тимчасової адміністрації, були виведені через «схемне» кредитування юридичних осіб, які пов`язані з власниками банку ( ОСОБА_1 ), придбання «сміттєвих» цінних паперів (під час діяльності БАНКУ, коли власником був ОСОБА_1 ) та через операції з Meinl Bank Aktiengesellschaft (Австрія).»; - «На кореспондентському рахунку ПАТ «ТЕРРА БАНК» в Meinl Bank на день введення тимчасової адміністрації було розміщено 40,0 млн. дол. США. Ці кошти з процентами (загалом 40,4 млн. дол. США) на початку вересня 2014 року були списані австрійським банком в рахунок виконання зобов`язань та погашення боргу компанії-нерезидента, пов`язаної з колишніми власниками банку. На сьогодні, за фактом протиправного заволодіння коштами колишніми власниками, за заявою уповноваженої особи Фонду, правоохоронні органи здійснюють кримінальне провадження.»; - «Найбільшу різницю між оціночною та балансовою вартістю має портфель корпоративних позичальників банку. При тому, що «на папері» його вартість зафіксована на рівні 2 602,9 млн. грн, його незалежна оцінка виявилась у понад 26 разів меншою - 96,7 млн. грн. Справа в тому, що майже 97 % від загального кредитного портфелю юросіб - кредити надані компаніям, які пов`язані з власниками банку. Вони були створені без мети здійснення господарської діяльності та використовувались для отримання кредитів без наміру їх повернення.»; 
- «Сума заборгованості за ними становить на дату затвердження ліквідаційної маси 
2 532,9 млн. грн, зокрема: група компаній ОСОБА_1 заборгувала 1 166,4 млн. грн; група компаній ОСОБА_4 - 1 366,5 млн. грн. Оціночна вартість цих кредитів 
83,7 млн. грн, що становить лише 3,3 % від їх балансової вартості, а саме: група компаній ОСОБА_1 - 64,4 млн. грн; група компаній ОСОБА_4 - 19,2 млн. грн. 3 моменту визнання банку неплатоспроможним, вказані позичальники не обслуговують свої договори. Будь-якого майна, на яке банк міг би звернути стягнення та погасити кредитну заборгованість у таких підприємств немає, а в заставу за ними надано неліквідне забезпечення, або сума застави мізерно мала і зовсім не покриває суму заборгованості (тобто, кредити практично бланкові).»; - «На сьогодні проводиться досудове розслідування у кримінальних провадженнях за фактами розкрадання грошових коштів ПАТ «ТЕРРА БАНК» за участю власників банку ( ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ) та пов`язаних з банком осіб, що призвело до його неплатоспроможності та подальшої ліквідації.». 
Зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб спростувати недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 у спосіб, ідентичний способу її поширення, для чого не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили шляхом опублікувати в мережі Інтернет на сайті http://www.fg.gov.ua/ під заголовком «Спростування», тим же шрифтом, на тому ж місті шпальти, де міститься стаття, вступну та резолютивну частини цього рішення.
Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задоволено.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року скасовано.
Прийнято у справі нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено.
Постанову апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задоволено.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року 
в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1  скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1   на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960 грн.
В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 
2018 року залишено без змін.
У грудні 2020 року представники скаржника подали до Верховного Суду касаційну скаргу на постановуКиївського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року. Посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржене судове рішення скасувати 
і залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 
2018 року.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції 
з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, 
від 19  грудня 1997 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 
05 квітня 2018 року).
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє 
у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представниками: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 
27 жовтня 2020 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 Є. В. Краснощоков 
 
         І. О. Дундар
 
         М. Ю. Тітов