Постанова
Іменем України 
26 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 360/2854/18
провадження № 51-729 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
засудженого                                     ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Бородянського районного суду Київської області від 23 травня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у кримінальному провадженні № 12018110120000665 за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року за ч. 1 ст. 187 КК України до 3 років позбавлення волі, звільненого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Бородянського районного суду Київської області від 23 травня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 постановлено обчислювати з 23 вересня 2018 року.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , судові рішення щодо якого не оскаржено.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року апеляційну скаргу обвинуваченого залишено без задоволення, а вирок районного суду – без зміни.
 
За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він 23 вересня 2018 року о 16:00 год. у будинку по АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, спільно з ОСОБА_8 під час конфлікту на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, нанесли ОСОБА_9 удари кулаками в голову, внаслідок чого останній втратив свідомість. В подальшому ОСОБА_6 та ОСОБА_8 винесли ОСОБА_9 на подвір`я, де привели його до тями, після того продовжували умисно завдавати йому удари руками й ногами по голові, тулубу, верхніх та нижніх кінцівках, заподіявши потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких останній помер на місці події.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник просить змінити судові рішення, пом`якшити призначене засудженому покарання до 7 років позбавлення волі та за сукупністю вироків остаточне покарання призначити у виді позбавлення волі на строк 8 років. Зазначає, що суд при призначенні ОСОБА_6 покарання не взяв до уваги обставини, що його пом`якшують, а саме: активне сприяння у розкритті злочину, щире каяття та молодий вік.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Засуджений у суді касаційної інстанції підтримав скаргу.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги та просив залишити судові рішення без зміни.
 
Мотиви суду
 
Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
 
Згідно зі ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. З усіх інших касаційний суд рішення судів першої та апеляційної інстанцій не переглядає.
 
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
 
Єдиним доводом касаційної скарги захисника є те, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу внаслідок суворості. Цей довід не заслуговує на увагу з огляду на наступне.
 
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. 
 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. 
 
Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.  
 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства. 
 
Повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.
 
Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду. 
 
Цих вимог судами першої та апеляційної інстанцій було дотримано.
 
Так, при призначенні покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, спосіб його вчинення, а саме те, що засуджені наносили удари, після втрати свідомості, привели потерпілого до тями , і знову продовжили наносити удари,  кількість ударів,  наслідки у виді смерті потерпілого, що значно підсилює ступінь небезпеки вчиненого,  дані про особу ОСОБА_6 , який за місцем проживання характеризується посередньо, є особою молодого віку, має непогашену судимість, новий злочин вчинив у період іспитового строку, за місцем роботи характеризується позитивно. Обставинами, що обтяжують покарання, суд обґрунтовано визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів. Обставин, які пом`якшують покарання, в суді не встановлено.
 
З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який в ухвалі відповідно до вимог ст. 419 КПК України навів мотиви, з яких відхиляє доводи апелянта. 
 
Спростовуючи доводи апеляційної скарги про можливість призначення більш м`якого покарання, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_6 у суді першої інстанції не визнав своєї вини, в апеляційному суді визнав вину частково та не розкаявся. Суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте визнання своєї провини у вчиненому, осуд своєї поведінки, намагання особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажання виправити наслідки скоєного. Таких обставин судами встановлено не було.
 
Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком та зазначає, що щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність. Засуджений ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції свою вину визнав лише частково, заявляв, що його удари, які він наносив потерпілому, не могли призвести до наслідків, що настали. Не проявляв засуджений і почуття сорому та докорів сумління. 
 
Більше того, факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Однак, у матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували щирий жаль з приводу скоєного та осуд своєї поведінки засудженим, те, що він намагався виправити наслідки вчиненого та виявляв готовність нести покарання. Крім того, в суді касаційної інстанції ОСОБА_6 заперечував свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину, що також свідчить про відсутність у нього щирого жалю з приводу скоєного та осуду своїх протиправних дій, тобто про відсутність ознак щирого каяття.
 
Твердження про активне сприяння ОСОБА_6 розкриттю злочину апеляційний суд так само визнав безпідставними з огляду на те, що засуджений, хоча телефонував по мобільному телефону на лінію «102», проте не повідомив про свою причетність до вчинення кримінального правопорушення, а лише вказав, що вони знайшли труп незнайомого чоловіка на вулиці. Наведене спростовує твердження захисника про активне сприяння ОСОБА_6 у розкритті злочину.
 
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про обґрунтованість призначеного засудженому покарання.
 
Отже, з урахуванням наведеного та на ряду з іншими обставинами справи, а також даними про особу винного (серед яких й ті, про які йдеться у касаційній скарзі) суд дійшов слушного переконання про необхідність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк саме 8 років та за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України, – на строк 10 років.
 
Касаційний суд вважає, що саме таке покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень, а тому підстав для задоволення скарги захисника немає. 
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Вирок Бородянського районного суду Київської області від 23 травня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 – без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                                   ОСОБА_2                                       ОСОБА_3