Єдиний унікальний номер 243/6588/19 
Номер провадження 22-ц/804/3321/20        

     

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
                            
18 листопада 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді  Мальованого Ю.М.,
суддів:                     Мірути О.А., Папоян В.В.,  
за участю:
секретаря судового засідання Гладуха О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 243/6588/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 вересня 2020 року (суддя першої інстанції Гончарова А.О.), -
   
В С Т А Н О В И В :
  У червні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.  
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 04 березня 2013 року відповідач отримала кредит у розмірі 5 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Власним підписом відповідач підтвердила свою згоду, на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг.
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 31 травня 2019 року має заборгованість у розмірі 149 540 грн. 01 коп., яка складається з наступного: 2 435 грн. 68 коп. - заборгованість за кредитом, 141859 грн. 33 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 245 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею та комісією.
Посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 124 580 грн. 77 коп. за кредитним договором № б/н від 04 березня 2013 року, яка складається з наступного;  2 435 грн. 68 коп. - заборгованість за кредитом, 122 145 грн. 09 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 04 березня 2013 року по 29 березня 2019 року. 
03 вересня 2020 року рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням Слов`янського  міськрайонного суду Донецької області від 03 вересня 2020 року, позивач АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 вересня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.   
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не було враховано переривання строку позовної давності поповненням картки 25 березня 2017 року через термінал самообслуговування. 04 березня 2013 року відповідачем було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг після чого відповідачу було видано картку із встановленим кредитним лімітом № 5211537312186773 зі строком дій до 02/16, тобто до 28 лютого 2016 року. Після закінчення строку дії картки 25 березня 2017 року через термінал самообслуговування відповідачем внесено 105 грн. та 50 грн. Наголошує, що, оскільки останній платіж відповідачем здійснено 25 березня 2017 року, а позивач звернувся до суду 20 червня 2019 року, посилаючись на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07 березня 2018 року по справі № 756/11416/15-ц, суд дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачем строку позовної давності.   
Письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача відповідачем на час розгляду справи не наданий.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання апеляційного суду 18 листопада 2020 року учасники справи не з`явилися.
Позивач АТ КБ «ПриватБанк» та відповідач ОСОБА_1 судові повістки-повідомлення про розгляд справи 18 листопада 2020 року отримали 09 листопада 2020 року та 03 листопада відповідно, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про отримання поштового відправлення (а.с. 211, 212).
За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиви на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись до суду з даним позовом у червні 2019 року банк пропустив строк позовної давності, оскільки згідно встановлених судом фактичних обставин справи перебіг позовної давності розпочався 01 березня 2016 року та закінчився 28 лютого 2019 року.  
Апеляційний суд не може погодитися в повній мірі з таким висновком суду з огляду на наступне.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до укладеного договору б/н від 04 березня 2013 року ОСОБА_1 отримала кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 5 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Кредитні відносини оформлені у вигляді заповнення анкети-заяви, в якій процентна ставка та умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання не зазначені (а.с. 134).
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість за договором станом на 31 травня 2019 року становить - 149 540 грн. 01 коп., з яких 2 435 грн. 68 коп. - заборгованість за кредитом, 141 859 грн. 33 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 245 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею та комісією (а.с. 5-6).
Звертаючись до суду з позовом АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 124 580 грн. 77 коп., з яких 2 435 грн. 68 коп. - заборгованість за кредитом, 122 145 грн.09 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 04 березня 2013 року по 29 березня 2019 року. 
  Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідачем ОСОБА_1 заявлено про безпідставність пред`явлених вимог та про сплив позовної давності.
Згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Частинами 1 та 3 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується
  Судом першої інстанції встановлено, що на підставі підписаного кредитного договору № б/н від 04 березня 2013 року ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» було видано картку № НОМЕР_1 04 березня 2013 року. Строк дії картки закінчився 28 лютого 2016 року (а.с. 142).
  20 червня 2018 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 04 березня 2013 року.
Матеріалами справи встановлено, що 25 березня 2017 року на картковий рахунок ОСОБА_1 через термінал самообслуговування після спливу строку дії кредитної картки вносилися платежі у розмірі 105 грн. та 50 грн., що підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 за період з 01 березня 2013 року по 04 жовтня 2019 року.
Встановивши зазначений факт переривання відповідачем перебігу строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звернувшись до суду з позовом 20 червня 2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» пропустило строк позовної давності, оскільки зазначені у виписці  по рахунку платежі від 25 березня 2017 року у виді поповнення готівкою карткового рахунку в терміналі самообслуговування мають сумнівне походження і тому не можуть бути прийняті судом. 
У ст. 89 ЦПК України  визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. 
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з ч. 1  ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З викладених норм права вбачається, що кожна сторона сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог та наданих ними доказів.
Заперечуючи під час розгляду справи в суді першої інстанції здійснення погашення заборгованості за кредитом 25 березня 2017 року після спливу строку дії платіжної картки, відповідачем ОСОБА_1 не надано доказів того, що вона зверталася до банку із заявами про помилкове зарахування коштів на її рахунок. Тобто, встановлені факти погашення заборгованості не оспорені, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу на час здійснення платежів, а вказані кошти були внесені нею особисто чи іншою особою з її згоди, адже саме на відповідачеві лежить обов`язок не передавати картки, ПІН-коди третім особам (пункт 2.1.1.5.1 Умов та правил надання банківських послуг) (а.с. 27 зворот).
Після сплину строку дії картки, між сторонами продовжували дію договірні відносини, оскільки відповідач внесла платіж 25 березня 2017 року, що спростовує висновки суду про наявність підстав до застосування на підставі заяви боржника строку позовної давності, оскільки його перебіг почався заново 25 березня 2017 року.
За таких обставин, колегія суддів визнає помилковими посилання суду першої інстанції про наявність підстав до застосування у справі висновків, які містяться у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14 та у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року № 686/6697/16-ц.
Таким чином, незважаючи на те, що строк дії картки сплинув у лютому 2016 року, відповідач продовжувала виконувати зобов`язання, 25 березня 2017 року внесла грошові кошти на відкритий у позивача картковий рахунок, в той час як позивач звернувся у суд з позовом 20 червня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності.
При цьому у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 56/11416/15-ц.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема  договорів.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
  Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У ч. 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із ч. 1 та 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору».
Пред`являючи позов, АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 04 березня 2013 року  у розмірі 124 580 грн. 77 коп., яка складається з  2 435 грн. 68 коп.  - заборгованість за кредитом, 122145 грн. 09 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом з 04 березня 2013 року по 29 березня 2019 року.
Вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 435 грн. 68 коп. підлягають задоволенню, оскільки саме в такому розмірі позивач отримала та має заборгованість, яку не повернула позивачу. 
Крім того, позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредитної заборгованості, просив стягнути заборгованість по процентам за користування кредитними коштами за період з 04 березня 2013 року по 29 березня 2019 року. Оскільки матеріалами справи встановлено, що в анкеті-заяві позичальника від 04 березня 2013 року, яка підписана відповідачем, процентна ставка не зазначена (а.с. 7, 134), додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підтвердження про конкретні запропоновані відповідачеві умови та правила банківських послуг, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить підпису позичальника про ознайомлення з умовами кредитування, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
З огляду на наведене, вимоги про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом позивачем не доведені і не підлягають задоволенню.   
Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
У зв`язку з вищезазначеним апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк».
Крім того, згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно пп. б) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України у випадку скасування або зміни судового рішення апеляційний суд у резолютивній частині постанови суд зазначає новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.   
Враховуючи, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольняються частково, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 37 грн. 65 коп. (розмір заявлених вимог - 124 580 грн. 77 коп. (100%), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 2 435 грн. 68 коп.,) що становить  1,96% ((2 435,68 х 100%):124 580,77); позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1 921 грн. 00 коп. (1 921,00 х 1,96% : 100%= 37,65).
Також, відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
АТ КБ «Приватбанк» за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у сумі 2 881 грн. 50 коп., апеляційна скарга задоволена частково, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 56 грн. 48 коп. (2 881,50 х 1,96%).
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково. 
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 вересня 2020 року скасувати. 
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 04 березня 2013 року у розмірі 2 435 (дві тисячі чотириста тридцять п`ять) грн. 68 коп. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 37 (тридцять сім) грн. 65 коп. 
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 56 (п`ятдесят шість) грн. 48 коп., понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
Повне судове рішення складено 18 листопада 2020 року.
Головуючий суддя:                                                                       Ю.М. Мальований
Судді:                                                                                            О.А. Мірута

                                                                                                      В.В. Папоян