КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції Матійчук Г.О.  
Єдиний унікальний номер справи № 757/59501/19-ц
Апеляційне провадження №22ц/824/9634/ 2020

                                                              П О С Т А Н О В А 
                                                      І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И    
      08 жовтня  2020 року                                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді  - Мережко М.В.,
суддів                       - Савченка С.І., Верланова С.М.  
            секретар                  - Тютюнник О.І.
 
Розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу  за  апеляційною  скаргою   ОСОБА_1    на рішення   Печерського   районного    суду  м. Києва  від   08 січня   2020  року  у  справі за позовом   ОСОБА_1 до  Держави Україна  в особі  Головного Управління  Державної казначейської  служби України у Київській області про компенсацію шкоди, завданої  в результаті  кримінального правопорушення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -
 
В с т а н о в и в :
 
У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути на її користь з відповідача 684275 грн в якості компенсації майнової шкоди, завданої як потерпілій за кримінальним правопорушенням.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 15 вересня 2018 року органом досудового розслідування України за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції 2001 року)  було відкрито кримінальне провадження, за яким позивач є потерпілою. З урахування того, що до листопада 2019 року за даним кримінальним провадження не розпочато судового розгляду (здійснюється лише досудове розслідування), шкода позивачу не відшкодована, на підставі ст. 55 КУ та ст. 4 ЦПК України позивач просить визначити спосіб порушеного права та відшкодувати їй майнову шкоду (матеріальний збиток/упущену вигоду) завдану внаслідок скоєння злочину ОСОБА_2 , який розслідується в рамках кримінального провадження № 12018110040001851.
Рішенням  Печерського районного  суду  м. Києва  від   08 січня   2020 року у задоволенні позову  відмовлено.
 Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
В апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи , які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи. На її думку  висновок суду про неналежного відповідача не відповідає обставинам справи , та зроблений в порушення вимог процесуального законодавства. Щодо способу захисту, позивач зазначила, що вона просила стягнути на її користь  суму шкоди, завдану  їй як потерпілій  у кримінальному провадженні, внаслідок вчинення   проти неї  ОСОБА_2 злочину  передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.   
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи , які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно     повідомлені про день та час розгляду справи на   08 жовтня  2020 року  за адресами , які були зазначені в матеріалах справи, Заяв щодо зміни  місця проживання  або місцезнаходження від   апелянта   не надходило. 
Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
 Апеляційна скарга  підлягає задоволенню  частково з таких  підстав.
 Суд, правильно відмовляючи у задоволенні  позову,  разом з тим,  помилково  виходив із того, що  відповідач у справі є неналежним, крім того, позивач не вказала способу  захисту, а просила  встановити це судовим рішенням.
  Такі висновки суду не в повній мірі  відповідають обставинам справи і вимогам закону, а відтак, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у позові є правильним, натомість мотивувальну частину рішення слід викласти в редакції цієї постанови.    
Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась із позовом до  Держави Україна  в особі  Головного Управління  Державної казначейської  служби України у Київській області про компенсацію шкоди, завданої  їй як потерпілій  в результаті  кримінального правопорушення, і просила стягнути суму  687 275 грн в якості  компенсації майнової шкоди.
 У постанові Великої Палати  Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа № 242/4741/16-ц)  вказано, що з урахуванням того, що саме на державу покладено  обов`язок   запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість  і ясність їхніх дій, мінімізують  ризик помилок  і сприятимуть  юридичній  визначеності в цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду  вважає за необхідне  вказати  що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органами  державної влади, їх посадовою або службовою  особою, є держава як учасник  цивільних відносин, як правило, в особі  органу, якого  відповідач  зазначає порушником своїх прав.      
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, органа, діями якого завдано шкоду. Разом з тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях  спорів Державної казначейської служби України  чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем  є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. За таких обставин, висновок суду щодо неналежного відповідача слід виключити із мотивувальної частини рішення, як підставу відмови  у позові. 
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».
Як зазначено у постанові Верховного суду від 21 лютого 2020 року ( справа №554/7349/17) механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України, на сьогодні законодавчо визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Водночас цей закон передбачає можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів держбюджету лише у випадку, коли кримінальне правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (працівником правоохоронного органу, прокуратури) й набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою то
Згідно з положеннями статті 1176 ЦК України, якою врегульовано питання відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи, відповідно, їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності вказаних умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Вказаний висновок відповідає висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 березня 2019 року у справі №916/1423/17 (ЄДРСРУ № 87527961) правовій позиції.
У вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що «Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України). Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Положення статті 1177 ЦК України встановлюють порядок відшкодування шкоди, завданої саме фізичній особі.
Отже, держава Україна зобов`язалася компенсувати шкоду, спричинену злочином, перед фізичними особами відповідно до ЦК України та спеціального закону, тоді як стосовно юридичних осіб держава Україна такого позитивного обов`язку не має. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), дослідивши приписи статті 1177 ЦК України в редакції, що була чинною до 9 червня 2013 року, та статті 1207 цього кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими - фізичними особами, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які в них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08, і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13) …».
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.
Як  вказує позивач,  майнова шкода, завдана  їй, як потерпілій за кримінальним провадженням № 12018110040001851 має бути компенсована з Державного бюджету на підставі ч. 4 ст. 1166 та ч. 2 ст. 1177 ЦК України з дотриманням ст. 8 ЦК України.  ОСОБА_1 просила  стягнути із відповідача   684 275 грн  в якості компенсації  майнової шкоди, завданої їй як потерпілій  у кримінальному провадженні. При цьому у тексті позовної заяви  зазначала, що шкода є майновою,і  це кошти, які вона передала ОСОБА_2 , і які останній  присвоїв собі, скоївши проти  позивача шахрайство.   
Судом встановлено, що 15 вересня 2018 року порушено кримінальне провадження за фактом вчинення злочину, передбачено ч. 4 ст. 190 КК України.
Позивача ОСОБА_1 11 січня 2019 року допитано в якості потерпілої.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За положенням ч.1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що законодавцем встановлена презумпція вини завдавача шкоди, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкода була завдано не з його вини. При цьому потерпілий повинен надати докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Висновок суду, що  відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності рішення щодо бездіяльності або незаконності дій відповідача, без якого неможливо притягнути до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкодує цілком обґрунтованим , а відтак посилання суду що ОСОБА_1 не зазначила способу захисту слід виключити із тексту рішення, зазначивши, що позивач відповідно до ст. 16 ЦК України  обрала не той спосіб захисту, і не довела  в чому порушення її права, що є підставою для відмови у позові. 
Керуючись ст.ст. 365, 367,369, 374, 376,  381 - 384  ЦПК України, колегія суддів,-
    
П о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1   задовольнити частково.
Рішення   Печерського   районного    суду  м. Києва  від   08 січня 2020  року  змінити, викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.  
В інші частині рішення залишити без змін. 
Постанова  суду апеляційної інстанції набирає законної сили з  дня її прийняття. 
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом  тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення  вступної та резолютивної частини  судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 15 жовтня 2020 року.
        
Головуючий                                                     
 
Судді