П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/4275/19	
Головуючий в 1 інстанції: Соколенко О.М.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства України (Чорноморський рибоохоронний патруль) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, добових за час перебування у службовому відрядженні, відшкодування моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства України (Чорноморський рибоохоронний патруль), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства України (Чорноморський рибоохоронний патруль) від 12 червня 2019 року № 65-О «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 , на посаді провідного державного інспектора відділу рибоохоронного патруля № 4 Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства України (Чорноморський рибоохоронний патруль) з 12 червня 2019 року;
- стягнути з Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства України (Чорноморський рибоохоронний патруль) середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12.06.2019 року до дня поновлення на роботі;
- стягнути з Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства України (Чорноморський рибоохоронний патруль) на користь позивача добові за час перебування у службовому відрядженні у період з 20 квітня 2017 року по 12 червня 2019 року;
- зобов`язати Чорноморське басейнове управління Державного агентства рибного господарства  України (Чорноморський рибоохоронний патруль) відшкодувати моральну шкоду в розмірі 3000 (три тисячі) гривень.
В обґрунтування позовних вимог позивач  зазначив, що  відповідно до наказу начальника Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства України від 18 квітня 2017 року № 65-О, він був призначений з 20.04.2017 року на вакантну посаду провідного державного інспектора відділу рибоохоронного патруля № 4, як переможець конкурсу, з випробувальним терміном 2 місяці. Однак, згідно усного розпорядження начальника Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства України з 20.04.2017 року направлений у службове відрядження строком на 30 днів виконувати посадові обов`язки на посаді провідного державного інспектора відділу рибоохоронного патруля № 2. За твердженням позивача, на цій посаді він працював з 20.04.2017 року по грудень 2018 року, що підтверджується планами-наказами на проведення рибоохоронного рейду, починаючи з плану-наказу №14 від 18.04.2017 року та закінчуючи планом-наказом №151 від 22.10.2018 року (дія якого визначалась на 05.11.2018 року), а також, даними, що містяться у журналі обліку робочого часу відділу рибоохоронного патруля №2. Позивач вказував, що з 05.11.2018 року по 23.11.2018 року знаходився у відпустці, а після виходу на роботу з відпустки був відряджений в якості провідного державного інспектора вже до складу відділу рибоохоронного патруля №1, у якому він пропрацював до видання наказу про звільнення. Факт перебування позивача у складі відділу рибоохоронного патруля № 1 підтверджується наказами Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства №203 від 11.12.2018 р., № 01 від 02.01.2019 р., № 22 від 01.02.2019 р., № 46 від 01.03.2019 р., № 76 від 01.04.2019 р., № 119 від 02.05.2019 р.
З посиланням на прийняття відповідачем наказу від 09.10.2018 року № 164 «Про проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Чорноморського рибоохоронного патруля, які займають посади державної служби категорії «Б» та «В» у 2018 році», до списку яких був включений і позивач, та на п.40 додатку №1 до наказу №195 від 30.11.2018 року «Про затвердження результатів оцінювання службової діяльності державних службовців Чорноморського рибоохоронного патруля, які займають посади державної служби категорії «Б» та «В» у 2018 році», позивач зазначає, що йому як провідному державному інспектору відділу рибоохоронного патруля № 4, визначена індивідуальна оцінка «негативна». У зв`язку з чим, в тому числі, відносно позивача на підставі наказу від 19 березня 2019 року №67 проведено повторне оцінювання та 22 квітня 2019 року наказом Управління №99 затверджено результати повторного оцінювання, відповідно до яких позивачу як провідному державному інспектору відділу рибоохоронного патруля № 4, встановлено оцінку «негативна» та пунктом 4 наказу доручено сектору роботи з персоналом підготувати проекти наказів на звільнення державних службовців, які отримали дві підряд негативні оцінки за результатами оцінювання службової діяльності.
Як вказував позивач, після цього він був звільнений з вказаної посади наказом від 12 червня 2019 року № 65-О на підставі наказу Чорноморського рибоохоронного патруля від 22 квітня 2019 року №99.
Таким чином, як стверджував позивач, за період з 20.04.2018 року по день його звільнення з посади провідного державного інспектора відділу рибоохоронного патруля № 4 Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства України, дільниця якого розташована у Херсонської області, позивач фактично виконував обов`язки провідних державних інспекторів відділів рибоохоронних патрулів № 2 і № 1, дільниці яких розташовані у Одеської області, однак, незважаючи на ці обставини, відповідач двічі робив оцінювання службової діяльності позивача на посаді провідного державного інспектора відділу рибоохоронного патруля № 4, яку позивач ніколи не виконував.
Також, з посиланням на положення ч.ч. 1, 2, 5, 6 ст. 44, п. 3 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п.п. 2, 3, 8, 28 Типового порядку проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23.08.2017 року №640, п. 4 розділу І, п.п. 1, 2 розділу ІІ, п. 2 розділу ІІІ Методичних рекомендацій щодо визначення ключових показників результативності, ефективності та якості службової діяльності державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В", затверджених наказом Національного агентства України з питань державної служби від 27.11.2017 року №237, позивач стверджував, що порядок, процедура та висновки щодо оцінювання відповідачем його службової діяльності, як державного службовця категорії «В», не відповідають чинному законодавству України.
За таких обставин, позивач вважав, що визначення в якості завдань для результатів щорічного оцінювання його службової діяльності державного службовця таких показників як кількість складених протоколів, кількість випадків вилучення майна, кількість виявлених порушень КУпАП та суми збитків за ними тощо, суперечать вимогам щодо визначення завдань та ключових показників їх виконання, врегульованих чинним законодавством України.
На думку позивача виконання ним за весь період роботи у Чорноморському басейновому управлінні Державного агентства рибного господарства обов`язків провідних державних інспекторів відділів рибоохоронних патрулів №№ 2 і 1, замість виконання посади провідного державного інспектора відділу рибоохоронного патруля № 4, яку він отримав після укладення трудового договору, має ознаки службового відрядження, оскільки одним із його критеріїв є виконання службового доручення поза місцем постійної роботи.
З посиланням на норми ч.ч. 1, 2 ст. 121 КЗпП України, позивач стверджував, що за весь час знаходження у службовому відрядженні йому не були виплачені добові за час перебування у відрядженні, що є порушенням його прав.
Зазначав позивач також і про те, що відповідач, при звільненні з роботи, не видав позивачу належно оформлену трудову книжку, незважаючи на заяву позивача.
Обґрунтовуючи  вимоги щодо відшкодування моральної шкоди  позивач вказував на те, що незаконними діями роботодавця йому завдано моральну шкоду, оскільки через незаконне звільнення він був позбавлений гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя, що призвело до моральних переживань, втрати душевного спокою, постійного роздратування, тощо. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення його прав та глибину душевних страждань, позивач просив стягнути з відповідача на його користь у відшкодування  моральної шкоди 3000 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року частково задоволена позовна заява ОСОБА_1 .
Визнаний протиправним та скасований наказ Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства України (Чорноморського рибоохоронного патруля) від 12 червня 2019 року № 65-О "Про звільнення ОСОБА_1 ".
Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного державного інспектора відділу рибоохоронного патруля № 4 Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства України з 15 червня 2019 року.
Стягнуто з Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.06.2019 року по 03.02.2020 року у розмірі 47416,98 грн. (сорок сім тисяч чотириста шістнадцять гривень 98 копійок) із утриманням (відрахуванням) з цієї суми всіх обов`язкових податків, платежів та зборів.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нову постанову, якою задовольнити вказані вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив про неврахування судом першої інстанції того факту, що позивач був відправлений у відрядження замість виконання Наказу №65-0 від 18.04.2017 року.
Чорноморське басейнове управління Державного агентства рибного господарства України (Чорноморський рибоохоронний патруль) своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалось.
Апеляційний суд заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що відповідно до Посадової інструкції провідного державного інспектора відділу рибоохоронного патруля №4 Чорноморського басейнового управління, затвердженої начальником Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства С.В. Камінським (надалі - Посадова інструкції) (т.1 а.с.121-123), провідний державний інспектор підпорядковується безпосередньо заступнику начальника управління - начальнику відділу рибоохоронного патруля №4 та має, завдання та обов`язки, визначені у вказаній Посадовій інструкції.
Згідно з вказаною Посадовою інструкцією, провідний державний інспектор для виконання покладених обов`язків та реалізації прав взаємодіє, зокрема, з усіма структурними підрозділами Чорноморського басейнового управління.
Наказом Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства (Чорноморський рибоохоронний патруль) від 27.07.2011 року №99 «Про визначення дільниць в межах району діяльності Чорноморського басейнового управління» визначено дільниці в межах району діяльності  Чорноморського басейнового управління між відділами рибоохоронного патруля №1,2,3,4 Чорноморського басейнового управління Держаного агентства рибного господарства з урахуванням наявного інспекторського складу та матеріально-технічного забезпечення:
- відділ рибоохоронного патруля №1 - в зоні контролю Чорноморського басейнового управління по узбережжю Чорного моря від границі Миколаївської області до озера Шагани Татарбунарського району Одеської області;
- відділ рибоохоронного патруля №2 - в зоні контролю Чорноморського басейнового управління по узбережжю Чорного моря від озера Шагани Татарбунарського району Одеської області до границі з республікою Румунія;
- відділ рибоохоронного патруля №3 - в зоні контролю Чорноморського басейнового управління по узбережжю Чорного моря від границі Херсонської області до границі Одеської області включаючи берег Чорного моря Миколаївської області;
- відділ рибоохоронного патруля №4 - в зоні контролю Чорноморського басейнового управління по узбережжю Чорного моря від с. Покровка Миколаївської області, по узбережжю Ягорлицької затоки, Тендрівської коси, с. Залізний Порт Голопристанського району далі по узбережжю Чорного моря на схід через с. Більшовик , с. Лазурне, острів Джарилгач, Джарилгацька затока, далі на схід по узбережжю с. Красне Скадовського району Херсонської області, м. Скадовськ, с. Тарасівна далі на схід по узбережжю півострова Карадай, с. Хорли, Картінітська затока Чорного моря Каланчацького району Херсонської області до адміністративного району Автономної Республіки Крим окрім Природно-заповідного фонду (т.1 а.с.53).
Як вбачається з Положення про відділ рибоохоронного патруля №4 Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства (надалі - Положення про відділ), який затверджений начальником Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства (т.1 а.с.130-132), відділ рибоохоронного патруля №4 має місце базування у м. Скадовськ. Відділ є структурним підрозділом Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства України та здійснює організацію роботи з питань державного нагляду (контролю) за охороною водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах в районі діяльності Чорноморського басейнового управління, та підпорядковується начальнику Чорноморського басейнового управління.
У Положенні про відділ зазначено, що відділ взаємодіє зі всіма структурними підрозділами Чорноморського басейнового управління та основними його завданнями є реалізація повноважень Дрежрибагентства у сфері рибного господарства та рибної промисловості, охорони використання, відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в районі діяльності. Відділ, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює заходи з організації державного контролю  за виловом (добуванням) водних біоресурсів та дотриманням правил, режимів рибальства та інших вимог законодавства з питань охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства; здійснює контроль за дотриманням використання лімітів (частки лімітів) та прогнозів допустимого вилову водних біоресурсів; здійснює в межах своїх повноважень  контроль за любительським і спортивним рибальством; організовує проведення рибоохоронних заходів (рейдів); виконує інші доручення керівництва Чорноморського басейнового управління.
Відповідно до матеріалів справи, позивач у 2017-2018 роках неодноразово приймав участь у проведенні рибоохоронних рейдів у складі рейдових груп, до якої входили й інші державні інспектори рибохорони, що підтверджується планами-наказами на проведення рибоохоронного рейду, наданими позивачем до суду починаючи з плану-наказу №14 від 18.04.2017 року та закінчуючи планом-наказом №151 від 22.10.2018, які містять підпис позивача як учасника рейду (т.1 а.с.56-91).
При цьому, у вказаних наказах зазначено про проведення рибоохоронного рейду в зоні контролю Чорноморського басейнового управління по узбережжю Чорного моря від озера Шагани Татарбунарського району Одеської області до границі з республікою Румунія, тобто на території, яка відповідно до наказу Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства (Чорноморський  рибоохоронний патруль) від 27.07.2011 року №99 «Про визначення дільниць в межах району діяльності Чорноморського басейнового управління» відноситься до території відділу рибоохоронного патруля №2.
З грудня 2018 року по травень 2019 року позивач неодноразово приймав участь у проведенні рибоохоронних рейдів у складі рейдової групи, до якої входили інші державні інспектори з відділів рибоохоронних патрулів №1, №2, №3 та №4, що підтверджується відповідними наказами про проведення рибоохоронних рейдів та додатком №1 до наказів із переліком державних інспекторів, які входили до рейдових груп, а саме: №203 від 11.12.2018 року, №01 від 02.01.2019 року, №22 від 01.02.2019 року, №46 від 01.03.2019 року (т.1 а.с.92-104).
При цьому, у вказаних наказах зазначено про проведення рибоохоронного рейду в зоні контролю Чорноморського басейнового управління по узбережжю Чорного моря від границі Миколаївської області до озера Шагани Татарбунарського району Одеської області, тобто на території, яка відповідно до наказу Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства (Чорноморський  рибоохоронний патруль) від 27.07.2011 року №99 «Про визначення дільниць в межах району діяльності Чорноморського басейнового управління» відноситься до території відділу рибоохоронного патруля №1.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в частині виплати добових за час перебування у службовому відрядженні, виходив з того, що у зв`язку з відсутністю жодного розпорядчого документа про відрядження позивача та відсутність письмової згоди на відрядження, що перевищує 60 календарних днів, в даному випадку мали місце саме «службові поїздки» позивача, оскільки поїздки працівників, постійна робота яких проходить у дорозі або має роз`їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, в межах оскарження, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ч.1 ст.42 Закону України «Про державну службу», державний службовець може бути направлений у службове відрядження для виконання своїх посадових обов`язків поза межами постійного місця служби, у тому числі на роботу до секретаріатів міжнародних організацій, представництв міжнародних організацій в інших країнах або органів влади іноземних держав у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Частинами 2, 3 ст. 42 Закону України «Про державну службу» передбачено, що керівник державної служби визначає місце, строк відрядження, режим роботи у період відрядження та завдання до виконання. Строк відрядження державного службовця протягом одного календарного року не може перевищувати 60 календарних днів, крім випадків, визначених законодавством. Направлення державного службовця у відрядження на більш тривалий строк можливе за його письмовою згодою.
Частиною 4 ст. 42 Закону України «Про державну службу» встановлено, що державному службовцю відшкодовуються витрати та надаються інші компенсації у зв`язку з направленням у відрядження в порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02.02.2011 № 78 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Постанова № 78)    затверджені суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з   додатком 1, і відповідно сума добових витрат становить 60 грн. на день.
Наказом Міністерства фінансів України №59 від 13.03.1998 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.03.1998 року за №218/2658, затверджено Інструкцію про службові відрядження в межах України та за кордон (надалі -   Інструкція №59).
Відповідно до пункту 1 розділу І Інструкції №59 службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).
Документами, що підтверджують зв`язок такого відрядження з основною діяльністю підприємства, є, зокрема (але не виключно): запрошення сторони, що приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладений договір чи контракт; інші документи, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документи, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з діяльністю підприємства, яке відряджає працівника.
При цьому, п.2 розділу І Інструкції №59 визначено, що у випадках, коли філії, дільниці та інші підрозділи підприємства знаходяться в іншій місцевості, місцем постійної роботи вважається той підрозділ, робота в якому обумовлена трудовим договором (контрактом). Службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить у дорозі або має роз`їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором, трудовим договором (контрактом) між працівником і власником (або уповноваженою ним особою/керівником).
Відповідно до пункту 15 розділу І Інструкції №59 окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 року № 98.
Пунктом 1 розділу ІІ Інструкції №59 визначено, що направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником (направлення у відрядження державного службовця здійснюється керівником державної служби) і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджений працівник строку й мети відрядження. Строк відрядження визначається керівником або його заступником (строк відрядження державного службовця визначається керівником державної служби) але не може перевищувати 30 календарних днів, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011   № 98.
Як правильно встановив суд першої інстанції та не заперечувалось учасниками справи, відповідач не видавав наказу або іншого розпорядчого документу про відрядження апелянта до відділу рибоохоронного патруля №1 та №2.
Вимоги апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та ненадання таким обставинам оцінки, повністю спростовуються мотивувальною частиною рішення, в якій суд першої інстанції надав достатнє правове обґрунтування окрім іншого і доводам позивача.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що апелянт як державний службовець має бути обізнаним щодо норм Закону України «Про державну службу», ст.42 «Службові відрядження» якого визначає, що керівник державної служби визначає місце, строк відрядження, режим роботи у період відрядження та завдання до виконання. Строк відрядження державного службовця протягом одного календарного року не може перевищувати 60 календарних днів, крім випадків, визначених законодавством. Направлення державного службовця у відрядження на більш тривалий строк можливе за його письмовою згодою.
Таким чином, апелянт, який вважає, що його було направлено саме у відрядження, мав надати письмову згоду щодо такого відрядження, оскільки за твердженням апелянта, воно перевищувало 60 календарних днів.
При цьому, апелянт такої письмової згоди не подавав відповідачу.
Отже, враховуючи викладене, та з урахуванням наданих апелянтом в обґрунтування посилання на відрядження до відділів рибоохоронних патрулів №№ 2 і 1 доказів до суду першої інстанції, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства та встановлені судом обставини, з урахуванням відсутності жодного розпорядчого документа про відрядження апелянта та відсутність письмової згоди на відрядження, що перевищує 60 календарних днів, суд апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що в даному випадку мали місце саме «службові поїздки» апелянта, оскільки поїздки працівників, постійна робота яких проходить у дорозі або має роз`їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями.
Таким чином, з огляду на викладене, вимога апелянта про стягнення з Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства (Чорноморський рибоохоронний патруль) на користь добових за час перебування у службовому відрядженні у період з 20 квітня 2017 року по 12 червня 2019 року, є недоведеною, безпідставною.
Щодо вимоги про відшкодування апелянта моральної шкоди в розмірі 3000 гривень, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Апеляційний суд зазначає, суд першої інстанції правильно не погодився з твердженням позивача, що відповідач своїми діями, які полягають у незаконному звільненні позивача, завдав моральну шкоду, оскільки по справі відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку зі звільненням.
Апелянт, а ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції не надав доказів заподіяння йому душевних страждань протиправним рішенням відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок такого рішення відповідача.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині судового рішення ке оскаржується в апеляційному порядку.
У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 2-12, 72-77, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  -  залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 420/4275/19  -  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 09.10.2020 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.