ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«09» листопада 2020 року 
м. Харків
справа № 644/5483/19-ц
провадження № 22ц/818/4888/20
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б. 
за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,
учасники справи: 
позивачка - ОСОБА_1 , представник позивачки - ОСОБА_2 ,
відповідачі - ОСОБА_3 , представниця відповідача - ОСОБА_4 , Харківська міська рада
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року в складі судді Сітало А.К.
в с т а н о в и в:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , Харківської міської ради про усунення особи від права на спадкування, встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 2009 року мешкала без реєстрації разом з ОСОБА_5 та її сином ОСОБА_6 однією сім`єю. Вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Із ОСОБА_6 вона знаходилася у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Враховуючи поганий стан здоров`я як ОСОБА_5 , так і ОСОБА_6 вона постійно здійснювала догляд за ними, купувала ліки, продукти, сплачувала усі комунальні платежі. ОСОБА_5 довірила їй на особисте зберігання оригінали усіх документів, зокрема, правовстановлюючих на нерухоме майно.

Вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , та після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входять двокімнатна квартира  АДРЕСА_1 та однокімнатна квартира АДРЕСА_2 .

Зазначене спадкове майно як спадкоємець першої черги прийняв єдиний син померлої ОСОБА_6 , однак свідоцтво про право на спадщину не отримав.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Вказала, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 постійно хворіли та потребували сторонньої допомоги, яка повністю надавалась нею особисто. ОСОБА_6 фактично перебував у безпорадному стані. Після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вона за власні кошти займалася їх похованням.

Зазначила, що про спадкоємців ОСОБА_5 та ОСОБА_6 їй нічого не було відомо, адже минуле ОСОБА_6 ніколи не обговорювалося. Жодні родичі ніколи за час спільного проживання до нього не звертались, не приїжджали та не цікавилися його життям та здоров`ям.

Вказала, що у травні 2019 року їй стало відомо, що спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_6 є його син - ОСОБА_3 , який звернувся до правоохоронних органів із неправдивим повідомленням про те, що правовстановлюючі документи на нерухоме майно викрадено шляхом шахрайських дій.

Зазначила, що ОСОБА_3 впродовж останніх двадцяти років не бачився із померлим батьком ОСОБА_6 , ухилявся від надання йому будь-якої допомоги, а лише після смерті батька став цікавитися його майном та вчиняти дії щодо оформлення спадщини. У зв`язку з чим ОСОБА_3 підлягає усуненню від права на спадкування.

Вказала, що у червні 2019 року вона також звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , однак для реалізації своїх спадкових прав їй необхідно встановити факт проживання однією сім`єю з померлим протягом більше п`яти років. Крім того, у неї відсутній один з правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Просила усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
встановити факт її проживання однією сім`єю із ОСОБА_6 із 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 27,9 кв м, загальною площею 42,5 кв м та однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 житловою площею 18,9 кв м, загальною площею 31,2 кв м, в порядку спадкування за законом як спадкоємицею четвертої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 ;
вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_6 не спілкувався, не надавав йому допомоги через зловживання ОСОБА_6 алкогольними напоями та перебування у місцях позбавлення волі, тоді як вона доглядала його до самої смерті. Вважала, що суд не надав належної оцінки документам на нерухомість, оплату комунальних послуг, документам на поховання, відомостям з лікарні, податкової служби, а також тому, що ОСОБА_6 не отримував доходу та не міг себе забезпечити, оскільки хворів на цироз печінки у невиліковній стадії, тобто перебував у безпорадному стані. Також, не враховано докази проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю.

20 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому, зокрема, зазначено, що апеляційна скарга позивачки є спробою без достатніх правових підстав легалізувати на свою користь спадкове майно померлого. Позивачка ніколи не була членом сім`ї батька ОСОБА_3 . Після розлучення з його матір`ю батько ОСОБА_3 взагалі не перебував у фактичних шлюбних відносинах. Вказала, що батько ОСОБА_3 помер у віці 50 років. Займався підприємницькою діяльністю до самої смерті. Постійно користувався автомобілем ВАЗ. В суді першої інстанції такі пояснення надавали і свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які добре знали померлого та перебували з ним у дружніх стосунках. Зазначила, що ОСОБА_3 мав з батьком родинні стосунки, був обізнаний про його життя, рід його занять, роботи та джерел існування, які дозволяли йому вести той спосіб життя, який він обрав.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами передбачених законом умов  для усунення ОСОБА_3 від права на спадкування за законом, а також спільного проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний нею період, тому її позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 50 років помер ОСОБА_6 (а. с. 17, 27, том 1).
З довідки про причину смерті №453 від 20 грудня 2018 року вбачається, що причиною смерті ОСОБА_6 став цироз печінки (а. с. 17 зворот, том 1).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, до складу якої входять двокімнатна квартира  
АДРЕСА_1 та однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , які він успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , але право власності на які не встиг зареєструвати за життя, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 02 квітня 2018 року № 249/2018, інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 червня 2019 року та листом Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 24 квітня 2019 року № 1059186, копіями свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_5 від 18 травня 2005 року, витягу про реєстрацію права власності від 30 травня 2005 року, технічного паспорту, договору купівлі-продажу від 23 грудня 2010 року (а. с. 16, 20, 21-23, 34-41, том 1).

За життя ОСОБА_6 заповіту не склав.
ОСОБА_3 є сином ОСОБА_6 , тобто спадкоємцем за законом першої черги.

20 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_6 , з яким вона знаходилась у фактичних шлюбних відносинах (а. с. 18-19, том 1).

З відповіді, наданої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л. позивачці ОСОБА_1 від 16 липня 2019 року вбачається, що після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , з заявами про прийняття спадщини у встановлений законом строк звернулася вона та спадкоємець першої черги (а. с. 117, том 1). 
Також, ОСОБА_3 звернувся до правоохоронних органів із заявою щодо викрадення офіційних документів та шахрайських дій осіб, які шляхом обману та використання підроблених документів намагаються незаконно отримати квартиру  АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . Триває досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42019221080000102 (а. с. 92-93, том 1).

Допитані судом першої інстанції свідки пояснили, що померлий ОСОБА_6 фактично до дня смерті почував себе нормально для свого віку, мав достатній дохід для того, щоб забезпечувати себе усім необхідним. З сином спілкувався неохоче, однак думок щодо позбавлення його спадщини не висловлював. 

За приписами частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.

Пунктом 5 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у статті 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року із змінами та доповненнями, згідно якої домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року, справа № 552/6659/16-ц, провадження № 61-36768св18.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 761/38043/17, провадження № 61-47739 св 18.

Доводи позивачки щодо спільного її проживання з  ОСОБА_6 , тобто постійного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, не знайшли свого підтвердження, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що з 02 грудня 1995 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_9 , який розірвано 20 січня 2010 року, що підтверджується копією її паспорта та листом Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові (а. с. 12, 250, том 1). Після цього у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 не перебувала.

Однак, позивачка не надала суду достатніх, належних, допустимих та достовірних доказів про наявність у неї з 2010 року з ОСОБА_6 сімейних стосунків, спільного сімейного господарства за період не менше п`яти років до його смерті.

Наявність у позивачки документів померлого ОСОБА_6 та його матері, правовстановлюючих документів на нерухоме майно, не є доказом того, що позивачка проживала з померлим однією сім`єю.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 12, том 1). Доказів її фактичного проживання за однією адресою з померлим ОСОБА_6 , а саме:  АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять та до суду апеляційної інстанції також не надано.

Позивачкою надано до суду копії квитанцій про сплату комунальних послуг, платниками у яких вказано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а. с. 118-200, том 1), що також не підтверджують її проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 .

Після смерті ОСОБА_5 . ОСОБА_1 зверталась до начальника Індустріального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова із заявою від 26 березня 2018 року про надання одноразової допомоги на поховання, де вказала, що за свій рахунок здійснила поховання свекрухи (а. с. 28, том 1).

Однак, зазначена заява також не може бути доказом її спільного проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю.

В суді апеляційної інстанції ані ОСОБА_1 , ані її представник не довели, що ОСОБА_1  проживала з ОСОБА_6 однією сім`єю.

Враховуючи, що  ОСОБА_1 не надала достатніх доказів на підтвердження того, що між нею та померлим ОСОБА_6 під час їх спільного проживання склалися усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а також мали взаємні права та обов`язки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення її вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_6 із 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Щодо вимог ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування після смерті батька ОСОБА_6 , судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі, якщо заповітом не охоплено усієї спадкової маси, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у  статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі  статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі, зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої  статті 1224 ЦК України має значення саме сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 495/9431/15-ц, провадження № 61-11945св18; від 19 серпня 2019 року у справі № 462/1073/13-ц, провадження № 61-27569св18; від 19 вересня 2019 року у справі № 631/1347/16-ц, провадження № 61-15495св18; від 21 січня 2020 року у справі № 686/393/17, провадження № 61-47669св18; від 28 квітня 2020 року у справі № 645/8921/15-ц, провадження № 61-40743св18.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, правильно виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення відповідача від права на спадкування за частиною п`ятою статті 1224 ЦК України.

Суд першої інстанції, із урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази, показання свідків та пояснення учасників справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою факту ухилення відповідача ОСОБА_3 від надання допомоги батьку, винної поведінки ОСОБА_3 (зокрема, відмови від надання допомоги), потреби спадкодавця у допомозі саме відповідача, та можливості відповідача щодо надання такої допомоги.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_6 помер у віці 50 років, що не є похилим віком.

Твердження ОСОБА_1 , що померлий ОСОБА_6 хворів на цироз печінки у невиліковній стадії, тобто перебував у безпорадному стані, не можуть бути взяті до уваги, оскільки сама по собі наявність захворювання у ОСОБА_6 не свідчить про його безпорадність.

З копії медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_6 , наданої на запит суду першої інстанції Комунальним некомерційним підприємством «Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 25» Харківської міської ради вбачається, що ОСОБА_6 госпіталізовано ургентно з 19 по 20 грудня 2018 року з діагнозом фіброз та цироз печінки. Також вказано, що з 05 грудня 2018 року по 14 грудня 2018 року хворий перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом цироз печінки (а. с. 240-248, том 1).

Отже, медична документація ОСОБА_6 не свідчить про те, що він тривалий час до смерті перебував у безпорадному стані у зв`язку з наявним у нього захворюванням та потребував сторонньої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, з 08 серпня 2008 року ОСОБА_6 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, перебував на обліку в Східному управлінні Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, однак звітність ним не надавалась (а. с. 102-103, том 1, а. с. 11, 73, том 2). Надана податковою службою інформація свідчить про ненадання звітності, а не про відсутність доходів у ОСОБА_6 .

При цьому, ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 дійсно потребував сторонньої допомоги, а якщо потребував, то звертався за такою допомогою саме до відповідача, а останній ухилявся від надання такої допомоги.

Доказів того, що ОСОБА_3 мав можливість надавати допомогу батьку, тобто відомостей щодо його матеріального стану, матеріали справи також не містять.

Посилання позивачки на те, що відповідач ОСОБА_3 тривалий час не спілкувався із спадкодавцем, не свідчать про умисне ухилення відповідача від надання допомоги батьку.
Отже, позивачкою не доведено сукупність обставин, які відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України можуть бути підставою для усунення відповідача від спадкування.

Крім того, враховуючи відмову у задоволенні вимог про встановлення факту її проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, ОСОБА_1 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 , тому, не може заявляти вимогу про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування, оскільки така вимога може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує права та обов`язки, пов`язані зі спадкуванням.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 і в цій частині.

Враховуючи, що вимоги ОСОБА_1 щодо встановлення факту її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 та щодо усунення його сина ОСОБА_3 від спадкування після смерті батька задоволенню не підлягають, відсутні й будь-які підстави для задоволення її позовної вимоги щодо визнання за нею права власності на спадкове майно, яка випливає з попередніх позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що вона доглядала ОСОБА_6 та його матір до самої їхньої смерті та поховала їх, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що договір-замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_5 № 24/13-02 від 15 березня 2018 року укладено ОСОБА_6 (а. с. 29, том 1), а договір-замовлення на ритуальні послуги від 22 грудня 2018 року з поховання ОСОБА_6 укладено ОСОБА_7 , який також вказаний замовником у товарному чеку (а. с. 30, 31, том 1).

Крім того, такі доводи позивачки не є підставою для усунення ОСОБА_3 від права на спадкування після смерті його батька ОСОБА_6 .

У разі, якщо позивачка понесла відповідні витрати на лікування та поховання померлого, вона має право вимоги до відповідача щодо відшкодування понесених нею витрат у відповідності до вимог статті 1232 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що суд не надав належної оцінки доказам, зокрема, документам на нерухомість, оплату комунальних послуг, документам на поховання, відомостям з лікарні, податкової служби тощо, є необґрунтованими, оскільки надані нею письмові докази висновків суду не спростовують та безперечно не свідчать ані про її проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю без укладення шлюбу, ані про наявність підстав для усунення його сина від права на спадкування. 

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов та апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                І.В. Бурлака

Судді                                                         О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 16 листопада 2020 року.