УХВАЛА

23 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 640/164/20
адміністративне провадження № К/9901/28273/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,
суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №640/164/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії наук України» про скасування акту і зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії наук України», у якому просив: 
- скасувати висновок Донецької обласної СМЕ за 2 грудня 2000 року «як само захворювання (не виявленої етіології)»;
- зобов`язати Державну установу «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії наук України» провести спеціальне судово-медичне розслідування причин гострого ревматологічного захворювання ОСОБА_1 , що набуте за час та внаслідок професійної діяльності.
Окружний адміністративний суд міста Києва своєю ухвалою від 14 лютого 2020 року, яка залишена без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року, повернув позовну заяву у зв`язку з неусуненням визначених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліків з підстав пропуску строку звернення до суду за відсутності доказів наявності непереборних та об`єктивних обставин, які зумовили недотримання такого строку, та відсутності документа про сплату судового збору. 
У поданій касаційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №640/164/20, посилаючись на порушення судами норм процесуального права. 
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
Частиною другою статті 333 КАС України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи), суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно вимог частини третьої статті 333 КАС України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
З матеріалів касаційної скарги вбачається, що позивач не погоджується з ухвалою суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачеві, яку залишено без змін судом апеляційної інстанції.
У відповідності до вимог статті 169 КАС України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. 
Частина 3 статті 161 КАС України передбачає, що до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Згідно з частиною 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску. 
Статтею 123 КАС України також передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. 
Згідно з пунктом 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною 2 статті 123 цього Кодексу. 
Частиною 2 статті 123 КАС України передбачено, що якщо заяву про поновлення пропущеного строку не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом (частини 6, 8 статті 169 КАС України). 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що оскаржуваний висновок Донецької обласної СМЕ датований 2 грудня 2000 року. Останнє судове провадження, як вказує сам позивач, щодо спірного питання, датоване 6 вересня 2016 року. Відтак, навіть за умови, що протягом 2000-2016 років ОСОБА_1 вчиняв активні дії щодо позасудового та судового врегулювання спору, строк звернення до адміністративного суду сплинув у 2017 році, а за захистом власних прав та інтересів він звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва лише 30 грудня 2019 року, тобто, більше, ніж через рік після завершення ініційованих судових процесів у Новогроднівському міському суді Донецької області та майже через 19 років з моменту прийняття оскаржуваного ним акту.
Разом з цим, на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачем не надано належних і допустимих доказів вжиття активних дій, спрямованих на оскарження акту досудового розслідування за 2002 рік чи висновку Донецької обласної СМЕ за 2000 рік.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду за відсутності поважних причин, тому підстави для його поновлення відсутні.
Суд зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява №28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).
За таких обставин подання позовної заяви за відсутності належного обґрунтування причин зволікання із оскарженням спірного висновку матиме наслідком порушення принципу правової визначеності, що є неприпустимим з огляду на принципову позицію Європейського Суду з прав людини у цьому питанні.
Крім того, ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху не надав документ про сплату судового збору.
Щодо посилань скаржника на звільнення його від сплати судового збору згідно пунктів 7, 13 частини другої  статті 3 Закону України «Про судовий збір»,  суд зазначає наступне.
Відповідно до частини п`ятої  статті 21 КАС України  вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Зміст цієї норми вказує на те, що вимозі про відшкодування шкоди передує вимога про встановлення порушення прав, свобод та інтересів позивача. За такого правового регулювання вимога про відшкодування шкоди не є об`єктом, за який справляється судовий збір. Водночас за вимогу, яка їй передує, такий платіж сплачується.
Наведена позиція узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 травня 2020 року у справі №640/511/19. 
Верховний Суд констатує, що суд першої інстанції, позицію якого підтримав і апеляційний суд, дійшов вірного висновку про те, що позивачем не надано документ про сплату судового збору та пропущено строк звернення до суду за відсутності поважних причин, тому підстави для його поновлення відсутні, вірно застосувавши положення статей 122 та 169 КАС України, правильне їх застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначених норм процесуального права, а рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики, в зв`язку з чим Верховний Суд дійшов висновку про необгрунтованість касаційної скарги.

Через відсутність складу колегії суддів, які визначені протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду цієї касаційної скарги, у зв`язку з перебуванням у відпустці головуючої судді Мартинюк Н.М. (наказ від 9 листопада 2020 року №186-кв), розгляд цієї скарги відбувся по виходу судді з відпустки.
На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 248, 333 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №640/164/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії наук України» про скасування акту і зобов`язання вчинити дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................
...........................
...........................
Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук 
Ж.М.          Мельник-Томенко, 
Судді Верховного Суду