У Х В А Л А
Іменем України
 
05 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 584/1170/19
провадження № 51-5352 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої              ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 на вирок Путивльського районного суду Сумської області від 14 листопада 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 03 вересня  2020 року стосовно ОСОБА_5 ,
встановив:
Вироком Путивльського районного суду Сумської області від 14 листопада 2019 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Путивль Сумської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України,  освіта середня спеціальна, не одруженого, не працюючого,  раніше судимого, останній раз 30 вересня 2019 року Глухівським міськрайонним судом Сумської області за ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч.2 ст. 289, ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі,визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України і призначити йому покарання  у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначеного за вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 30 вересня 2019 року, та покарання, визначеного за цим вироком, визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 03 вересня 2020 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_5 залишив без змін.
Згідно з вироком  ОСОБА_5 визнано винуватим в тому, що він в ніч з 08 січня на 09 січня 2018 року, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, знаходячись біля буд. АДРЕСА_2 , побачив гараж, який огороджений забором й у нього виник злочинний умисел на проникнення до нього з метою крадіжки звідти майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, маючи не зняту та не погашену судимість за злочини проти власності, повторно, діючи з корисливих мотивів, ОСОБА_5 переліз через огорожу, металевим прутом зірвав замок з гаражу, яким він був замкнений, зайшов до гаражу, та таємно, умисно, з корисливою метою, викрав з нього велосипед марки «Дорожник Люкс», вартістю згідно висновку експерта               № 19/119/9-3/235е від 26.01.2018 – 750 грн.; алюмінієвий бідон ємністю 38 літрів, вартістю згідно висновку експерта № 19/119/11-1/1350е від 25.06.2019 – 400 грн., після чого покинув місце вчинення злочину, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, заподіявши тим самим потерпілій ОСОБА_7 збитків на загальну суму 1150 грн.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилаючись на  істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду стосовно ОСОБА_5 і просить направити справу на новий судовий розгляд в суд першої інстанції. Вважає, що судами порушено вимоги ч. 4 ст. 370 КПК України щодо вмотивованості судового рішення, оскільки суди не мотивували, з яких підстав ОСОБА_5 було призначено покарання шляхом часткового складання покарань, а не шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Суд, перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
 
Висновок суду про доведеність  винуватості ОСОБА_5  та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, судовий розгляд кримінального провадження проведений у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
 
За приписами ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Частиною 1 ст. 70 КК Українивизначено, що при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року, при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 
КК України принципів необхідно застосовувати  при  призначенні 
покарання   за   сукупністю  злочинів  (поглинення  менш  суворого 
покарання  більш  суворим  або  повного  чи  часткового  складання 
покарань,  призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати 
крім  даних  про  особу  винного  й  обставин,  що  пом`якшують  і 
обтяжують  покарання,  також  кількість  злочинів,  що  входять до 
сукупності,  форму вини й мотиви вчинення кожного з них,  тяжкість 
їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.
Як вбачається з копії вироку, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, наявність обставин, що пом`якшують покарання, особу ОСОБА_5 , який раніше неодноразово судимий, формально позитивно характеризується за місцем проживання, офіційно не працевлаштований, не одружений, перебуває на Д-обліку у лікаря-нарколога з діагнозом хронічний алкоголізм, думку потерпілої ОСОБА_7 , яка претензій до обвинуваченого не має та призначив йому покарання у межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі, що є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Разом з тим, суд правильно послався на положення ч. 4 ст. 70 КК України, відповідно до якої, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.З огляду на зазначене, суд першої інстанціїї дійшов обгрунтованого висновку, про те, що на підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_5 слід визначити за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання, призначеного за вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 30 вересня 2019 року та покарання, визначеного за цим вироком.
В свєму рішенні суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, зазначив, що цей суд правильно встановив те, що ОСОБА_5 до постановлення цього вироку вже був засуджений іншим вироком                                          суду –  30 вересня 2019 року Глухівським міськрайонним судом Сумської області до остаточного покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі, а тому на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання, призначеного за вироком Глухівського міськрайонного                                   суду Сумської області від 30 вересня 2019 року, та покарання, визначеного                   за цим вироком, обгрунтовано призначив ОСОБА_5 остаточне                                               покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі, що узгоджується з нормами КК України.
З таким висновком апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції, з огляду на те, що питання що стосуються призначення покарання пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями),та вважає, що визначене районним судом засудженому ОСОБА_5 остаточне покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, є обґрунтованим і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів та відповідає принципам законності, індивідуалізації, співмірності та справедливості призначеного покарання, з огляду на вимоги статей 50, 65, 66 КК України.
Посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону  касаційна скарга не містить.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі вищенаведеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 на вирок Путивльського районного суду Сумської області від               14 листопада 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 03 вересня  2020 року стосовно ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                             ОСОБА_3