ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 листопада 2020 р. 	Справа № 520/57/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Рєзнікової С.С. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О., 
представника позивача Сєрого В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 04.08.20 року по справі № 520/57/20
за позовом    ОСОБА_1      
до     Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради, Державного реєстратора Департаменту реєстрації та цифрового розвитку  Харківської міської ради Венглюк Тетяна Василівна     
треті особи Державний реєстратор Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради Вєлєва Анастасія Олексіївна, Державний реєстратор Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради Дейнеко Тетяна Вікторівна, ОСОБА_2   
про визнання протиправним та скасування рішення, скасування записів,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48013352 від 30.07.2019 15:26:17 (дата, час державної реєстрації: 19.07.2019 14:04:00), ОСОБА_3 , Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради (колишня назва Департамент реєстрації Харківської міської ради), Харківська обл.;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1487488363101) записи про право власності, внесені на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48013352 від 30.07.2019 15:26:17,15:38:14 (дата, час державної реєстрації: 19.07.2019 14:04:00), ОСОБА_3 , Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради (колишня назва Департамент реєстрації Харківської міської ради), Харківська обл., а саме: запис про право власності актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна /номер запису: 32610476, форма власності: приватна, розмір частки: 1, власники: ОСОБА_2 /; запис про право власності деталізована інформація про право власності /номер запису: 24872041, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39715870 від 16,02.2018 11:47:16, Дейнеко Тетяна Вікторівна, Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради (колишня назва Департамент реєстрації Харківської міської ради), Харківська обл./ - в частині зміни розміру частки з "1" на "0" власники: ОСОБА_1 та в частині додаткові відомості: право власності припинено;
- скасувати в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 10520977) записи про право власності, внесені на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48013352 від 30.07.2019 15:26:17,15:38:14 (дата, час державної реєстрації: 19.07.2019 14:04:00), ОСОБА_3 , Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради (колишня назва Департамент реєстрації Харківської міської ради), Харківська обл., а саме: у розділі відомості про об`єкт нерухомого майна запис "інформація про деталізацію" стан: запис активний дата прийняття рішення: 18.04.2005; у розділі відомості про об`єкт нерухомого майна запис про ОНМ в Реєстрі прав на нерухоме майно погашено 30.07.2019 15:40:08 на підставі рішення № 48013352 від 30.07.2019 перенесено до новоствореного ОНМ № 1487488363101.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 в задоволенні позову відмовлено.
Позивач,  не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.  
Представник позивача  в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.
Представник Департаменту реєстрації Харківської міської ради надіслав до суду засобами електронного поштового зв`язку клопотання про  відкладення розгляду справу на іншу дату.
Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вищезазначеного клопотання, оскільки  відповідач є органом зі встановленим штатом працівників. Доказів відсутності можливості залучення інших осіб для представництва інтересів Департаменту в суді відповідачем не надано.
В судове засідання суду апеляційної інстанції другий відповідач та треті особи не прибули, про дату, час і місце судового засідання   повідомлені своєчасно та належним чином. 
Відповідно до  ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених  про дату, час і місце  розгляду справи, не перешкоджає  розгляду  справи.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для закриття провадження з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 19.07.2019 ОСОБА_2 звернувся до Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради із заявою про проведення державної реєстрації квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням № 48013352 від 30.07.2019 державним реєстратором Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради Венглюк Т.В. проведена державна реєстрація права власності на вказану квартиру на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова по справі № 642/4237/18, про що зроблено відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Також, державним реєстратором Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради Венглюк Т.В. 19.07.2019 внесена інформація щодо припинення права власності у ОСОБА_1 на вказану квартиру.
Не погоджуючись із винесеним рішенням та внесеними записами державного реєстратора, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Розглядаючи дану справу та приймаючи рішення по суті позовних вимог, суд першої інстанцій вважав, що між сторонами існує публічно-правовий спір, у зв`язку з чим розгляд даної справи слід здійснювати за правилами адміністративного судочинства.
З такими висновками суду колегія суддів не погоджується з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
В ході апеляційного розгляду встановлено, що оскаржуване в цій справі рішення винесено відповідачем на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова по справі № 642/4237/18.
Під час розгляду зазначеної цивільної справи встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є однокімнатною, житловою площею 16,9 кв.м, загальною площею 32,8 кв.м, що підтверджується копією технічного паспорту КП ХМБТІ від 12.04.2005 року. Вказана квартира належала на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 12.07.1993 року, зареєстрованого в КП ХМБТІ 12.07.1993 року за № П-4-530. У квітні 2005 року ОСОБА_1 повідомила про свій намір подарувати квартиру малолітньому ОСОБА_4 на його день народження, т.я. сторони перебували у родинних стосунках. ОСОБА_5 надав згоду на дарування ОСОБА_1 квартири синові (позивачеві), у зв`язку з чим на шостий день народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який виключно діяв за малолітнього сина ОСОБА_2 укладено договір дарування вищезазначеної квартири, власником якої був саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як того бажала позивачка. Означені факти підтверджені письмовими доказами, визнані обома сторони, а тому вони є доведеними. 26 квітня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який діяв за малолітнього сина ОСОБА_2 , укладено договір дарування, відповідно до п. 1 якого ОСОБА_1 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Мороз Г.І. та зареєстровано в реєстрі за № 6753. Після нотаріального посвідчення договору дарування від 26 квітня 2005 року право власності за неповнолітнім ОСОБА_2 в КП ХМБТІ не було зареєстровано, але за   ОСОБА_2 зареєстровано у нотаріальному реєстрі правочинів щодо нерухомого майна. В 2016 році ОСОБА_1 в особі представника Сєрого В.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Мороз Г.І. про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_2 недійсним. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2017 року по справі № 642/968/16-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування відмовлено та постановою апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2018 року по справі №642/968/16-ц залишено без змін. З урахуванням відсутності оригіналу договору дарування вказаної вище квартири від 26 квітня 2005 року, для проведення реєстрації права власності на нерухомість за ОСОБА_2 виникла необхідність в отриманні дублікату договору дарування. Після набуття рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2017 року по справі № 642/968/16-ц законної сили, позивач отримав 16 липня 2018 року дублікату договору дарування від 26 квітня 2005 року. 16 липня 2018 року представник позивача, подав дублікат договору дарування від 26 квітня 2005 року та інші документи для державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 . Рішенням державного реєстратора Департаменту реєстрації ХМР Вєлєвої А.О. № 42110249 від 18 липня 2018 року відмовлено в державній реєстрації права власності на зазначену квартиру, бо в процедурі розгляду заяви було встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за дарувальником на підставі іншого правовстановлюючого документу. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №132109377 від 25.07.2018 року стало відомо, що 14.02.2018 року державним реєстратором Департаменту реєстрації ХМР Дейнеко Тетяною Вікторівною внесена запис про право власності ОСОБА_1 за № 24872041 на підставі дублікату свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 а від 12.07.1993 року, який зареєстрований за № Д-1024-4-93-18124а від 13.02.2018 року, підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39715870 від 16.02.2018 року. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №132109377 від 25.07.2018 року вбачається, що 08.06.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Непочатих В.В., реєстровий № 388. Після посвідчення спадкового договору приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 накладено обтяження - заборона на нерухоме майно, внесена запис про обтяження № 26535452, підставою виникнення обтяження є вказаний спадковий договір, підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41515629 від 08.06.2018 року, державний реєстратор - приватний нотаріус ХМНО Непочатих В.В., особа, в інтересах якої встановлено обтяження - ОСОБА_6 , особа, майно якої обтяжується - ОСОБА_1 08.06.2018 року, після винесення постанови апеляційним судом Харківської області від 31 травня 2018 року, ОСОБА_1 в порушення інтересів ОСОБА_2 було укладено спадковий договір з ОСОБА_6 та застосовано обтяження - заборона на нерухоме майно, підставою виникнення якої є вказаний спадковий договір.
За наслідками розгляду справи № 642/4237/18, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12.03.2019, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 16,9 кв.м, загальною площею 32,8 кв.м, на підставі договору дарування від 26 квітня 2005 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мороз Г.І., р. № 6753. Визнано недійсним спадковий договір стосовно квартири АДРЕСА_2 від 08.06.2018, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Непочатих В.В., р.     № 388. Скасовано рішення про державну реєстрацію на підставі спадкового договору, індексний номер 41515629 від 08.06.2018 року обтяження - заборону на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , запис про обтяження номер 26535452, підставою виникнення обтяження є вказаний спадковий договір, підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41515629 від 08.06.2018 року, державний реєстратор - приватний нотаріус ХМНО Непочатих В.В., особа, в інтересах якої встановлено обтяження - ОСОБА_6 , особа майно якої обтяжується -   ОСОБА_1 .
Відповідно до    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі “Сокуренко і Стригун проти України” Європейський суд з прав людини вказав, що фраза “встановленого законом” поширюється не лише на правову основу самого існування “суду”, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, в рішенні від 12.10.1978 у справі “Занд проти Австрії” вказав, що словосполучення “встановлений законом” поширюється не лише на правову основу самого існування “суду”, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття “суд, встановлений законом” у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає “усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)”. З огляду на це не вважається “судом, встановленим законом” орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено статтею 15 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої  статті 3 КАС України).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Визначальним критерієм здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, а визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.
Пунктом 1 частини 1    статті 19 КАС України  визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Аналіз змісту статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію – визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.
У даному випадку, звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48013352 від 30.07.2019 15:26:17 (дата, час державної реєстрації: 19.07.2019 14:04:00), ОСОБА_3 .
Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Реєстраційна справа – сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія – державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав (пункти 8, 9 частини першої статті 2 Закону     № 1952-IV).
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації.
Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду (частина перша статті 37 Закону № 1952-IV).
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (провадження № 12-58гс18).
Тобто, при визначенні юрисдикційності спору з державним реєстратором чи щодо оскарження дій державного реєстратора критерієм такого розмежування є предмет оскарження. Якщо позивач оскаржує дії державного реєстратора з приводу розгляду його заяви у контексті статті 24 Закону № 1952-IV, і цей спір не стосується речових прав чи обмежень на нерухоме майно третіх осіб, такий спір є публічно-правовим і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. 
Так, у справі, яка переглядається, правовідносини виникли між ОСОБА_1 та державним реєстратором з приводу скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1487488363101) запису про право власності, внесені на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48013352 від 30.07.2019 15:26:17,15:38:14 (дата, час державної реєстрації: 19.07.2019 14:04:00), ОСОБА_3 , з підстав непогодження позивача з припиненням її права власності на об`єкт нерухомого майна. 
Тобто між позивачем та ОСОБА_2 досі є невирішеним спір про право власності на квартиру. 
Отже позивач перш за все оскаржує реєстраційні дії  як власник нерухомого майна і без правової оцінки відносин між позивачем та третьою особою ОСОБА_2 , який також претендує на той самий об`єкт нерухомого майна, що і позивач,  спір не може бути вирішено, а майнове право позивача не може бути захищене ефективно в рамках адміністративного судочинства.
Таким чином, характер спірних правовідносин та зміст встановлених судом обставин справи свідчать про те, що необхідність звернення позивача до суду з цим позовом обумовлена необхідністю захисту його саме майнових прав, а тому цей спір не має ознак публічно-правового спору та не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.
Крім того,  позивачем оскаржуються дії державного реєстратора, який вчинив їх за заявою не позивача, а третьої особи, тобто дії стосуються правовідносин, які виникли між державним реєстратором і іншою, відмінною від позивача, особою.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що якщо позивачем оскаржуються дії державного реєстратора щодо вчинення їх за заявами третьої особи, тобто стосуються правовідносин, які виникли чи виникають між державним реєстратором і іншою, відмінною від позивача, особою, вбачається спір про право між позивачем та іншою особою щодо нерухомого майна, який повинен розглядатися у порядку цивільного чи господарського судочинства, залежно від суб`єктного складу сторін, та є за своєю природою приватноправовим спором.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що цей спір має вирішуватись в порядку цивільного судочинства.
Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 28.11.2018р. у справі № 490/5986/17.
Зважаючи на те, що саме Велика Палата Верховного Суду є судом, уповноваженим вирішувати юрисдикційні спори, колегія суддів не має підстав не враховувати запропонований підхід під час вирішення цієї справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.
Згідно частини 1 статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої   пунктом 1  частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Керуючись ст.ст. 229, 238, 241 243, 250, 308, 310, 319, 321, 322, 325-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 року по справі № 520/57/20 - скасувати.
Провадження по справі №520/57/20 - закрити.
Роз`яснити позивачу право на звернення з цим позовом до суду в порядку цивільного судочинства. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		Спаскін О.А.	
Судді	    	Любчич Л.В.    Рєзнікова С.С.  	
Повний текст постанови виготовлений  11.11.2020 року