20.10.20
22-ц/812/1771/20
Провадження №22-ц/812/1771/20 
П О С Т А Н О В А 
Іменем України

       20 жовтня 2020 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №477/2789/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Жовтневий районний суд Миколаївської області під головуванням судді Семенової Людмили Михайлівни у приміщенні цього суду 28 серпня 2020 року о 12 годині 52 хвилині, повний текст якого складений 31 серпня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю одного з подружжя,

в с т а н о в и л а :

       У листопаді 2019 р. ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. 
       Позовні вимоги мотивовано тим, що вона з відповідачем з 10 вересня 2008 р. перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час подружні стосунки сторін фактично припинені, Корабельним районним судом м. Миколаєва розглядається справа про розірвання  шлюбу між сторонами у справі. Однак, між ними не досягнуто згоди щодо розподілу майна, яке було набуто під час шлюбу. Так, після реєстрації шлюбу відповідач отримав у власність земельну ділянку, площею 0,04 га, № НОМЕР_1 в СТ «Горизонт», що знаходиться в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Після чого сторони почали будівництво садового будинку, який було остаточно побудовано та облаштовано у 2011 р. Рішенням виконавчого комітету Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 24 червня 2011 р. за відповідачем визнано право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 та видане свідоцтво про право власності. Оскільки будинок було побудовано під час шлюбу, позивачка вважала його спільною власності подружжя. 
Посилаючись на викладене, позивачка просила суд розділити спільне майно подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частину садового будинку АДРЕСА_1 , а також просила стягнути з відповідача судовий збір.
У січні 2020 р. відповідач через свого представника ОСОБА_4 подав до суду зустрічний позов до  ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю одного з подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказаний садовий будинок було збудовано до шлюбу з ОСОБА_2 за власні кошті ОСОБА_1 та за фінансовою допомогою його батьків. У травні 2007 р. він придбав у ОСОБА_5 ділянку №  НОМЕР_1  в СТ «Горизонт» в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, на якій був розташований двоповерховий садовий будинок. В червні 2007 р.  ОСОБА_1   було включено до членів СТ «Горизонт». З того моменту він почав придбавати будівельні матеріали з подальшим будівництвом необхідних споруд та реконструкції існуючого садового будинку. 18 вересня 2008 р.  ОСОБА_1   отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку№ НОМЕР_1  в СТ «Горизонт» в межах території Галициніської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області площею 0,0400 га для ведення садівництва на підставі розпорядження Жовтневої райдержадміністрації від 15 жовтня 2007р. N5 689-р. На підтвердження побудови садового будинку до шлюбу з ОСОБА_2 ОСОБА_1 посилався на те, що в технічному паспорті садового будинку роками його побудови вказано 1996 – 2009 роки. Станом на 28 серпня 2011 р. процент зносу садового будинку складав 10%. Будівельні матеріали було придбано протягом 2007-2008 років. В 2007 році були придбані вікна та сплачено кошти з метою подальшого підключення будинку до газопостачання. Реконструкція садового будинку була завершена 14 серпня 2008 р., до шлюбу з ОСОБА_2 монтажем утеплення покрівлі, що підтверджується актом виконаних робіт. Хоча оформлення права власності на його ім`я щодо вказаного садового будинку відбулося в період шлюбу з ОСОБА_2 , фактично будинок збудований до реєстрації даного шлюбу за його особисті кошти та виключно його зусиллями та працею. 
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1 просив суд визнати вказане майно його особистою власністю.
У своєму відзиві на зустрічну позовну заяву, ОСОБА_2 вказувала, що додані до зустрічної позовної заяви в якості доказів на підтвердження закінчення будівництва до 14 серпня 2008 року накладні на будівельні матеріали та квитанції, акт виконаних робіт по монтажу утеплення пінопластом не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема, посилалася на наявні у неї фотографії, датовані червнем, липнем, вереснем, листопадом, груднем 2008 року, на яких зафіксоване будівництво спірного будинку, з яких вбачається, що у грудні 2008 року будинок не мав ані вікон, ані утеплення, тим паче облаштування системою опалення, утеплення будинку здійснене в 2010 році. Стосовно відомостей у технічному паспорті щодо років побудови садового будинку, то зазначає, що такі відомості вносяться техніком КП «ММБТІ» зі слів заявника, крім того, з них неможливо зробити висновок, які саме роботи були виконані в 1996 році. ОСОБА_2 зауважує, що в своїх поясненнях ОСОБА_1 підтвердив, що дійсно з травня 2007 року вони проживали однією родиною у матері ОСОБА_2 , вели спільне господарство, він особисто оплачував комунальні послуги. Надані позивачем копії приходних касових ордерів під одним номером №58/48 від 28 жовтня 2007 р. та 15 вересня 2007 р. «на проведення газу» на суму 200 грн. та 2000 грн. викликають сумніви щодо достовірності. Інші товарні чеки №48,103, 320, 28037, 68,47,130 не містять інформації щодо суб`єкта господарської діяльності, який їх надав та особи, яка придбавала ці матеріали. Накладна N91 від 20 травня 2008 р., яка видана ПП ОСОБА_6 від 20 травня 2008 р., також є підробленою, оскільки відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, фізична особа - підприємець ОСОБА_7 був зареєстрований 14 серпня 2008 р. і лише після такої реєстрації в нього могла з`явитися печатка, якою він міг засвідчити таку накладну. Також зауважує, що відповідно до відомостей Реєстру роботи по продажу обладнання та виконання робіт по облаштуванню каналізації не входить в перелік видів економічної діяльності, дозволених цьому підприємцю, зокрема останній має дозвіл на такі види діяльності: вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; Код КВЕД 01.13 Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; Код КВЕД 01.19 Вирощування інших однорічних і дворічних культур; Код КВЕД 23.61 Виготовлення виробів із бетону для будівництва (основний); Код КВЕД 43.12 Підготовчі роботи на будівельному майданчику; Код КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт. Якість товарного чеку від 15 травня 2008 р. на 8500 грн. не надає можливості ознайомитись належно з його змістом, зокрема, ознайомитися з відомостями про особу суб`єкта господарської діяльності, що видав цей документ. Крім того, всі ці копії документів належним чином не засвідчені, а тому не можуть бути належними доказами у справі. Також зауважує, що в травні 2007 р. ОСОБА_1 написав заяву до СТ «Горизонт» про прийняття його в члени кооперативу «в зв`язку із купівлею ділянки N948», про купівлю садового будинку в цій заяві не йшлося, що також спростовує інформацію в технічному паспорті садового будинку щодо початку його будівництва в 1996 році. ОСОБА_2 наполягає, що ними спільно, за спільні кошти було побудовано цей садовий будинок, який фактично використовувався їх родиною для постійного проживання в ньому, як єдине житло. Проте, в теперішній час, відповідач зробив неможливим проживання в ньому, оскільки примусив її та їх неповнолітнього сина виїхати з будинку. Зокрема, в жовтні за його заявою в будинку було припинено електропостачання та водопостачання. Крім того, намагаючись примусити її покинути будинок, ОСОБА_1 28 жовтня 2019 р. наніс їй тілесні ушкодження, з приводу чого в теперішній час в Вітовському ВП Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження.
Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 зазначає, що навіть наданими до зустрічного позову документами та особистими поясненнями позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтверджується той факт, що будинок почав будуватися вже в той час, коли вони проживали з ним як одна родина, а повністю будівництво було закінчено під час їх шлюбу в 2011 році.
В ході судового розгляду позивач за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник адвокат Колесник Ю.В. заявлені позовні вимоги підтримали, посилаючись на вищевикладені обставини, та просили суд визнати за позивачем право власності на Ѕ частину спірного садового будинку. Проти задоволення зустрічного позову заперечували, посилаючись на його безпідставність.
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник адвокат Друкер О.В. позов не визнали, обґрунтовуючи вказане обставинами набуття спірного садового будиночку у власність за власні кошти, до укладення шлюбу. Реконструкцію спірного будинку після укладення шлюбу за кошти, які належали його батькам. Зустрічний позов про визнання спірного будинку його особистою приватною власністю підтримали та просили його задовольнити.
Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 серпня 2020 р. позов  ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину садового будинку АДРЕСА_1 .
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в розмірі 768 грн.40 коп.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання садового будинку АДРЕСА_1 , його особистою приватною власністю відмовлено. 
Рішення суду обґрунтовано тим, що суд вважав встановленим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 2008 року та проживали у незареєстрованому шлюбі з травня 2007 року. На підставі заяви правлінню СТ «Горизонт» від 20 травня 2007 року відповідач ОСОБА_8 став членом СТ «Горизонт» та придбав у власність земельну ділянку АДРЕСА_2 . Початок будівельних робіт на даній земельній ділянці з травня 2007 року підтверджується показами самого відповідача ОСОБА_1 , допитаних судом свідків, у тому числі і матері відповідача ОСОБА_9 31 серпня 2011 року відповідач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про державну реєстрацію права власності на спірний будинок № НОМЕР_1 в СТ «Горизонт», після чого сторони вселилися до спірного житлового будинку.
Факт побудови садового будинку в період з 2007 по 2011 роки підтверджується матеріалами технічного паспорту (а.с.9-17), у якому зазначено роки побудови - 2006-2009 зі слів заявника ОСОБА_1 , однак як свідчать його ж покази про наявність на земельній ділянці садового будинку в сукупності з показами свідків, на земельній ділянці був не придатний для проживання старий будиночок, який було фактично розібрано та реконструйовано у новий, який зданий у експлуатацію у 2011 році. 
Проаналізувавши обставини справи, правовідносини, які склалися між сторонами за даним провадженням, суд вважав, що вимоги позивача ОСОБА_2 підлягають задоволенню у повному обсязі, а вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню, оскільки є взаємовиключними з основними позовними вимогами.
Суд не прийняв до уваги пояснення позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 та свідка - його матері ОСОБА_9 про те, що гроші на будівництво будинку надавалися батьками ОСОБА_1 , так як таке не підтверджуються будь-якими достовірними доказами, а також витрати цих коштів у випадку їх надання саме на будівництво. 
Копії квитанцій на будівельні матеріали, які придбавалися ОСОБА_1 на будівництво спірного будинку за 2007-2008 роки суд не прийняв як належні докази, так як вони не завірені та їх зміст не відповідає стану будівництва спірного будинку, зафіксованого на фотознімках, наданих ОСОБА_2 , зроблених в період будівництва та їх сумісного проживання зі ОСОБА_1 , на яких в автоматичному режимі фотокамерою проставлено дату та час зйомки. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги, заявлені у зустрічному позові, а також розподілити судові витрати. Крім того, ОСОБА_1 просить приєднати до матеріалів справи документи, які він не мав можливості надати разом з зустрічною позовною заявою, а саме – копію договору № 1/8/11 від 01 серпня 2011 року між ТОВ «Газ-Сервіс-Буд» та ОСОБА_9 , копію додатку до цього договору, копію акту про визначення меж земельної ділянки в натурі та передачу і прийом межових знаків під охорону та зберігання від 04 грудня 2007 року, копію актів вимірів земельної ділянки № 48, копію кадастрового плану земельної ділянки. ОСОБА_1 в обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом порушені норми процесуального та матеріального права. Так, матеріали цивільної справи містять відзив ОСОБА_2 на зустрічний позов ОСОБА_1 з доданими до нього фототаблицею та інформацією відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 , але відсутні докази надсилання ОСОБА_2 зазначених вище документів ОСОБА_1 . У справі є лише підтвердження направлення відзиву на електронні адреси, підписане адвокатом Колесник Ю.В., але це не є належним доказом виконання вимог щодо порядку подання цієї заяви по суті спору та доданих до неї доказів. Незважаючи на це суд прийняв до розгляду поданий з порушенням норм процесуального права відзив ОСОБА_2 та прийняв рішення на підставі доданих до відзиву доказів. При розгляді справи суд повинен був дослідити правовий статус спірного садового будинку АДРЕСА_1 , виходячи з фактичних обставин справи та пояснень свідків. Спірний житловий будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , про що свідчать письмові докази – відомості з державного акту на право приватної власності серія ЯЗ№129057, відповідно до якого земельна ділянка № НОМЕР_1 в СТ «Горизонт» передана к власність ОСОБА_1 , копію відповіді правління СТ «Горизонт» про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки разом з розташованим на ній будинком, копією розписки про купівлю дачі, а також поясненнями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 про те, що спірний будинок купувався та будувався за власні кошти ОСОБА_1 .
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить її відхилити, рішення суду залишити без змін.
       Відзив мотивований тим, що доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права спростовуються тим, що ОСОБА_1 у підготовчому судовому засідання підтвердив отримання відзиву та доданих до нього документів, надавав свої пояснення з цього приводу. Твердження ОСОБА_1 про порушення судом норм матеріального права суперечать правовому висновку Верховного Суду у справі № 372/504/17, а викладена апелянтом позиція Верховного Суду по справі № 738/703/18 спотворена. ОСОБА_1 викладає перекручені покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та ОСОБА_12 , а надані ним копії приходних касових ордерів та товарні чеки і накладні, а також договір на газифікацію від 01 серпня 2011 року викликають сумніви в їх достовірності. 
       Колегія суддів апеляційного суду відмовила у задоволенні клопотання ОСОБА_1 щодо долучення до справи нових доказів: копії договору № 1/8/11 від 01 серпня 2011 року між ТОВ «Газ-Сервіс-Буд» та ОСОБА_9 , копії додатку до цього договору, копії акту про визначення меж земельної ділянки в натурі та передачу і прийом межових знаків під охорону та зберігання від 04 грудня 2007 року, копії актів вимірів земельної ділянки № НОМЕР_1 , копію кадастрового плану земельної ділянки. ОСОБА_1 .
       Так, відповідно до частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Оскільки додані до апеляційної скарги копії документів безпосередньо стосуються предмета спору, про їх існування ОСОБА_1 був обізнаний і ним не надано доказів неможливості подання доданих до апеляційної скарги копій документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, відсутні передбачені законом підстави для їх прийняття судом апеляційної інстанції.
       Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.
Як встановив суд і таке вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ( а.с.5).  ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_13 . 
Як вбачається із заяви ОСОБА_1 до правління СТ «Горизонт» від 20 травня 2007 року, протоколу №3 засідання правління СТ «Горизонт» від 23 червня 2007 року, з червня 2007 року ОСОБА_1 набув право користування земельною ділянкою АДРЕСА_2 як член цього товариства (а.с.42-43, 87-92), придбавши її у попереднього користувача ОСОБА_5 
18 вересня 2008 року ОСОБА_1 отримав державний акт серії ЯЗ№129057 на право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 в СТ «Горизонт» в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області площею 0,0400 га.
31 серпня 2011 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно - садовий будинок АДРЕСА_1 та здійснив державну реєстрацію права власності на прав на це майно (а.с. 38, 39).
       Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 просила про поділ вказаного садового будинку як спільного майна подружжя, посилаючись на те, що після реєстрації шлюбу вони зі ОСОБА_1 збудували на отриманій останнім у власність земельній ділянці садовий будинок.
       Звертаючись із зустрічним позовом, ОСОБА_1 просив про визнання спірного садового будинку особистою власністю, посилаючись на те, що цей будинок фактично було збудовано до шлюбу шляхом реконструкції та перебудови раніше спорудженого на земельній ділянці будинку та за особисті кошти позивача і його батьків. 
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 490/10838/16-ц (провадження № 61-43824 св 18).
Як роз`яснено в пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). 
Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України, ст. 372 ЦК України. 
Так, в силу ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
З огляду на положенням статей 57, 60 СК України та статей 12, 81 ЦПК України щодо покладення обов`язку доказування на учасників справи, зміст позовних вимог, позивачка за первісним позовом у цій справі мала довести, а суд перевірити, що спірний садовий будинок збудований у період перебування сторін у шлюбі, а позивач за зустрічним позовом, в свою чергу, мав доводити, а суд встановити за його позовом наявність обставин, що підтверджують спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірний садовий будинок. 
       Задовольняючи первісний позов та відхиляючи зустрічний, суд першої інстанції виходив з доведеності того, що спірний садовий будинок є спільною сумісною власністю сторін.
       Колегія суддів вважає такий висновок суду передчасним.
       Так, як встановив суд першої інстанції, з червня 2007 року ОСОБА_1 набув у користування земельну ділянку № НОМЕР_1 в СТ «Горизонт», на якій був розташований зведений попереднім власником будинок, після чого розпочав будівельні роботи на цій земельній ділянці зі зведення спірного садового будинку, які продовжувались після реєстрації сторонами шлюбу.
Такі обставини визнаються сторонами по справі, зокрема ОСОБА_2 у відзиви на зустрічну позовну заяву та шляхом надання нею фотознимків споруди за період з січня 2008 року по жовтень 2010 року (а.с. 68—70, 72-73), підтверджуються відомостями у технічному паспорті на садовий (дачний) будинок СТ «Горизонт», ділянка АДРЕСА_2 , виготовленого станом на 28 серпня 2011 року, згідно якого період будівництва садового будинку зазначений 1996-2009 роки (а.с. 44-49), повідомленням правління СТ «Горизонт» про передачу ОСОБА_5 у користування у травні 2007 року земельної ділянки площею 0,04 га з двоповерховим будинком (а.с. 86), розпискою ОСОБА_5 від 20 травня 2007 року про отримання від ОСОБА_1 3500$ за покупку дачі № 48 (а.с. 92), поясненнями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Таким чином, будівельні роботи зі зведення спірного садового будинку почалися з червня 2007 року (до реєстрації шлюбу сторонами) та тривали після реєстрації ними шлюбу 10 вересня 2008 року. 
       Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.
Тому сам факт реєстрації 31 серпня 2011 року ОСОБА_1 права власності на садовий будинок АДРЕСА_1 за доведеності його побудови частково до часу реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не дає підстав вважати, що садовий будинок в цілому є спільною сумісною власністю подружжя.
В силу положень частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у спосіб, визначений законом або договором. 
       Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).
       Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 як на підставу визнання спірного нерухомого майна спільною власністю її та ОСОБА_1 посилалась виключно на набуття його у шлюбі, тоді як частково садовий будинок зведений до реєстрації шлюбу. 
Право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі врегульовано статтею 74 СК України.
Так, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Таким чином, у разі звернення особи з позовом про поділ спільного сумісного майна жінка та чоловік, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, доказуванню підлягають наступні факти: чи проживали сторони однією сім`єю, в тому числі, чи мають вони спільний бюджет, чи не перебувають сторони в іншому шлюбі, чи наявний між ними договір щодо особливостей правового режиму набутого майна.
Тобто, хоча в силу положень частини 2 статті 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, предмет доказування певною мірою відрізняється від вирішення спорів про поділ майна подружжя.
Тлумачення пунктів 4 і 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову – це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто правові підстави позову – це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
       Між тим у позовній заяві ОСОБА_2 не вказувала, що вона та ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу у вересні 2008 року проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет і саме за спільні кошти до реєстрації шлюбу почали будувати спірний садовий будинок АДРЕСА_1 . 
       Суд, задовольняючи первісний позов, зокрема, виходив з того, що сторони проживали у незареєстрованому шлюбі з травня 2007 року, тоді як підставою первісного позову позивачка ці обставини не зазначала, доказів на їх підтвердження, в тому числі щодо витрачання спільних зі ОСОБА_1 коштів до вересня 2008 року на будівництво садового будинку, не надавала. 
       Таким чином, суд всупереч положенням статті 13 ЦПК України вийшов за межі заявлених ОСОБА_2 позовних вимог.
       Апеляційний суд, який в силу частини 6 статті 367 ЦПК України не приймає і не розглядає позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, позбавлений можливості визначитися з тим, яка саме частина садового будинку АДРЕСА_1 була збудована після 10 вересня 2008 року і яка вартість цієї частини, тому що ці обставини предметом доказування та дослідження у суді першої інстанції не були.
       За такого суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про задоволення первісного позову, оскільки ОСОБА_2 не доведено, що будівництво садового будинку АДРЕСА_1 було розпочато сторонами у шлюбі, тобто що ця нерухомість в цілому є спільним сумісним майном подружжя. 
       Щодо вирішення зустрічного позову, колегія суддів дійшла висновку, що він не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_1 належними, допустимими та достатніми доказами не довів, що зведення садового будинку АДРЕСА_1 ним здійснено та завершено до 10 вересня 2008 року (дата реєстрації сторонами шлюбу), а також ним не спростована презумпція того, що після реєстрації шлюбу сторонами на будівництво витрачались спільні кошти подружжя. Так, твердження позивача за зустрічним позовом про закінчення будівельних робіт до реєстрації шлюбу спростовуються зазначеною у технічному паспорті датою закінчення будівництва – 2009 рік, а на підтвердження витрачання на будівництво виключно його особистих доказів не надано. Тому колегія суддів вважає недоведеним вимоги ОСОБА_1 про визнання спірного садового будинку його особистою власністю.
       Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неправомірне долучення судом до матеріалів справи відзиву ОСОБА_2 на зустрічну позовну заяву та доданих до нього доказів через неналежність підтвердження направлення їх ОСОБА_1 , оскільки доводи відзиву та докази до нього були предметом дослідження в суді першої інстанції, ОСОБА_1 надавались пояснення з цього приводу та не заперечувалось їх отримання.         Оскільки як при вирішенні первісного позову, так і зустрічного судом першої інстанції помилково застосував норми матеріального та процесуального права, помилково вважав встановленими обставини, які є недоведеними, рішення суду в силу положень пунктів 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у позовах. 
Щодо розподілу судових витрат. 
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи, що рішення суду змінено, а позовні вимоги задоволені частково апеляційний суд здійснює розподіл судових витрат.
Порядок, розміри оплати судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року 3674-VI (далі – Закон від 08 липня 2011 року 3674-VI).
Відповідно до частини 1 статті 4 цього Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка фізичною особою, підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону від 08 липня 2011 року 3674-VI визначена ставка у 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ставка сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги (підпункт 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону від 08 липня 2011 року 3674-VI).
Первісна позовна заява у справі, яка переглядається, подана до суду у листопаді 2019 року, тому з урахуванням ціни позову, який визначається відповідно до пункту 2 частини 1 статті 176 ЦПК України, виходячи з Ѕ вартості відшукованого майна – 58 187 грн. 50 коп. (а.с. 17), та розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2019 року (1921 грн.), позивачка за первісним позовом сплатила за подання позовної заяви 768 грн. 40 коп. судового збору (а.с. 1). 
Позивач за зустрічним позовом, який поданий до суду у січні 2020 року, виходячи з вартості відшукованого майна – 116 375 грн. (а.с. 17), та розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2019 року (2197 грн.), мав сплатити за подання позовної заяви 1163 грн. 75 коп. судового збору, але сплатив 1133 грн. 75 коп. (а.с. 57). Недоплата склала 30 грн. 
Тоді при зверненні з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який оскаржував рішення суду в цілому, повинен був сплатити 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні обох позовних заяв – 150%х(768,4грн.+1163,75грн.)=2898 грн. 23 коп., але сплатив 1700 грн. 60 коп. Недоплата складає 1197 грн. 63 коп. 
Оскільки апеляційним судом апеляційна скарга задоволена частково, у задоволенні обох позовів відмовлено, то на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір, який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги на рішення суду за первісним позовом – 1152 грн. 60 коп., а зі ОСОБА_1 в дохід держави – 1197 грн. 63 коп. недоплати за подання апеляційної скарги та 30 грн., недоплати за подання позову, а всього – 1227 грн. 63 коп. 
       Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 серпня 2020 року скасувати, постановити по справі нове судове рішення.
       В позові  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та у зустрічному позові ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю одного з подружжя відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП  НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , 1152 грн. 60 коп. судового збору.
Стягнути зі ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , в дохід держави 1227 грн. 63 коп. судового збору.
       Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк 

Ж.М. Яворська

________________________________________
Повний текст постанови складений 20 жовтня 2020 року