ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 817/193/15 пров. № А/857/8236/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В.,
суддя                                                     Макарик В.Я. 

секретар судового засідання                     Гнатик А.З.

за участю:
позивача ОСОБА_1 
представник  позивача  Теперик О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційні скарги Міністерства  внутрішніх справ України та Управління Міністерства  внутрішніх справ України в Рівненській області  на рішення Рівненського  окружного адміністративного суду  від 02 червня 2020 року (головуючий суддя  Друзенко Н.В., судді Комшелюк Т.О., Дудар О.М., проголошено о 12:04:01  м. Рівне, повний текст складено  04.06.2020) у справі  № 817/193/15 за адміністративним позовом   ОСОБА_1  до Міністерства  внутрішніх справ  України  в Рівненькій області, стягнення середнього  заробітку  за час вимушеного прогулу, -
В С Т А Н О В И В : 
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області про скасування наказів №2213 о/с, №359 о/с від 24.10.2014 в частині звільнення та про   стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Згідно з позовною заявою та усними поясненнями позивача і його представника вимоги ґрунтуються на тому, що спірними наказами ОСОБА_1 звільнено зі служби згідно з   пунктом 1 частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», а саме виключно через те, що на підставі п.8 ч.1 ст.3 вказаного Закону посада, яку він обіймав, відповідала критерію люстрації. Відповідно, позивача звільнено з органів внутрішніх справ лише у зв`язку із перебуванням на вказаній у законі посаді у певний період часу, за відсутності будь-яких його винних дій, рішень чи бездіяльності, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 . Звільнення з посади всіх осіб, що на ній перебували, на підставі даних особової справи, як того вимагає п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», свідчить про відсутність індивідуального підходу, в той час як ч.2 ст.61 Конституції України закріплено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Також сторона позивача стверджувала, що звільнення ОСОБА_1 відповідно до Закону «Про очищення влади» суперечило положенням Конституції України, якими забороняється зворотна дія законів, та проголошується, що відповідальність мала бути індивідуальною. Крім того, на переконання сторони позивача сам Закон України «Про очищення влади» не відповідає вимогам «якості закону» відповідно до Європейської Конвенції з прав людини і суперечить статтям 6, 8 і 14 цієї Конвенції та статті 1 Протоколу №12 до Конвенції. Сторона позивача також покликалася на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Полях та інші проти України» від 17.10.2019, що   набуло статусу остаточного 24.02.2020.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду  адміністративний позов  задоволено повністю. 
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України №2213 о/с від 24.10.2014 про звільнення заступника начальника УМВС України в Рівненській області ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік) згідно із підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та пунктом 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Визнано протиправним та скасовано  наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області №359 о/с від 24.10.2014 «Про оголошення наказу МВС України від 24.10.2014 №2213 о/с». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області з 25.10.2014. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.10.2014 по 02.06.2020 в сумі 668508,16 грн, відрахувавши із вказаної суми податки та обов`язкові платежі.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, а саме в розмірі 9792,60 грн. (із відрахуванням із вказаної сум податків та обов`язкових платежів) виконується негайно.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Міністерства  внутрішніх справ України та Управління Міністерства  внутрішніх справ України в Рівненській області подали апеляційні скарги. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм  матеріального права просять  рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове, яким у задоволені позову  відмовити. 
Представник позивача  та сам позивач  проти поданої  апеляційної  скарги заперечують, просять в задоволені такої відмовити. 
Апелянти явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили. 
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних  скарг, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі  не підлягають задоволенню. 
Судом встановлено:
Як вбачається з копії послужного списку з особової справи ОСОБА_1 та довідки ДКЗ МВС України, позивач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ з 1993 року, де і працював на різних посадах до 2014 року безперервно. З 23.08.2011 по 09.12.2012 ОСОБА_1 обіймав посаду першого заступника начальника УМВС України в Рівненській області (наказ МВС України № 930 о/с від 23.08.2011) та з 10.12.2012 до 22.10.2014 - посаду заступника начальника УМВС України в Рівненській області (наказ МВС № 1063 о/с від 10.12.2012).
Наказом Міністерства внутрішніх справ України «По особовому складу» №2213 о/с від 24.10.2014, полковника міліції ОСОБА_1 , заступника начальника УМВС України в Рівненській області, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановкою на військовий облік) згідно із пунктом 1 частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та пунктом 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області «По особовому складу» №359 о/с від 24.10.2014 оголошено наказ МВС України від 24.10.2014 №2213 о/с.: «Згідно з пунктом 1 частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та пунктом 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнити з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (з постановкою на військовий облік) полковника міліції ОСОБА_1 (Т-656751), заступника начальника Управління МВС України в Рівненській області». Визначено вислугу років на день звільнення в календарному обчисленні -   28 років 00 місяців 15 днів.
Підставою для звільнення визначено те, що відповідно до статті 3 (Критерії здійснення очищення влади (люстрації) Закону України «Про очищення влади» №1682-VІІ від 16.09.2014 заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду заступника керівника територіального органу МВС України у період з 25.02.2010 по 22.02.2014, а тривалість перебування полковника міліції ОСОБА_1 на посадах заступника начальника територіального органу МВС України у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 становила два роки п`ять місяців (з 23.08.2011 по 22.02.2014).
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції  виходив з того, що накази відповідачів №2213 о/с, №359 о/с від 24.10.2014 про звільнення позивача не відповідають критеріям пропорційності, рівності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості. Відповідачами фактично використано свої повноваження   з метою, іншою, ніж та, з якою ці повноваження їм були надані. Відтак позов ОСОБА_1 про скасування наказів про його звільнення, як зазначив суд першої інстанції  підлягає до задоволення.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду  з наступних підстав.
16 жовтня 2014 року набув чинності Закон України «Про очищення влади» №1682-VII, яким передбачені підстави та порядок проведення процедури люстрації щодо посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування.
За визначенням частин першої, другої статті 1 вказаного Закону, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі)(крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах:   верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014, встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; 2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.
Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що за наявності заборони, зазначеній в частині третій статті 1 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, перевірка відносно цих осіб не проводиться, оскільки відомості про наявність критеріїв, визначених частиною першою статті 3 Закону, встановлюються на підставі даних особової справи.
Як встановлено судом першої інстанції, заходи з очищення влади (люстрації) до позивача були застосовані на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі, про перебування позивача на відповідних посадах.
Відтак, полковник міліції ОСОБА_1 був звільнений з   посади заступника начальника Управління МВС України в Рівненській області виключно через те, що за даними його особової справи тривалість перебування на посадах заступника начальника територіального органу МВС України у відповідний проміжок часу становила більше одного року, а саме, два роки п`ять місяців. 
Аналіз положень пункту 8 частини першої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1682-VII дає підстави для висновку, що заборони, встановлені частиною третьою  статті 1 Закону №1682-VII, виникають в силу  закону, а не в силу прийняття суб`єктом владних повноважень правозастосовного (індивідуально-правового) акта.
Водночас із аналізу цих норм випливає, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, посад, зокрема, передбачених пунктом 8 частини другої  статті 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяла вона своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.
Суд звертає увагу, що на необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо  Закону №1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.
Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів  Закону №1682-VII.
У цьому рішенні ЄСПЛ указав, що застосування до заявників встановлених  Законом №1682-VII  заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі  Закону  лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли ОСОБА_3 був Президентом України (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 294).
Аналіз вказаного рішення ЄСПЛ та встановленого у ньому порушенні статті 8 Конвенції щодо всіх заявників, дозволяє дійти висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений  Законом №1682, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.
При вирішенні цього спору застосуванню підлягають положення статті 8 Конвенції, тлумачення якої надано у справі «Полях та інші проти України», оскільки за висновками Європейського суду сам  Закон №1682, що укладений з порушенням міжнародних стандартів у сфері люстрації, є причиною порушення положень Конвенції.
Венеціанська комісія у пункті 65 Проміжного висновку № 788/2014 вказала, що той факт, що  Закон №1682-VII  виключає фактор часу в цілому, незалежно від тяжкості минулої поведінки, вступає в конфлікт із принципом індивідуальної відповідальності, на якому має бути заснована люстрація.
Без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у  принципах Закону № 1682-VII, що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації).
Без встановлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети  Закону №1682-VII  - недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо і дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача - з іншого.
Тож заборона перебування на зазначених у  Законі №1682-VII  посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність меті й  принципам Закону №1682-VII, визначеним у частині другій статті 1 цього Закону.
Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року (справа № 817/3431/14), від 25 червня 2020 року (справа №826/18037/14).
Так, у вказаних постановах Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацію влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.
Як було зазначено вище, звільнення позивача проведено на підставі довідки про результати вивчення його особової справи.
Разом з тим, вказана довідка не містить відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а  накази відповідачів №2213 о/с, №359 о/с від 24.10.2014 не містить обґрунтування, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.
Статтею 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, який ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР №2148-VIII від 19.10.1973,   встановлено, що кожен громадянин повинен мати без будь-якої дискримінації, згаданої в статті 2, і без необґрунтованих обмежень право і можливість: брати участь у веденні державних справ як безпосередньо, так і за посередництвом вільно обраних представників; голосувати і бути обраним на справжніх періодичних виборах, які проводяться на основі загального й рівного виборчого права при таємному голосуванні та забезпечують свободу волевиявлення виборців; допускатися в своїй країні на загальних умовах рівності до державної служби.
Відповідно до статті 2 Конвенції, кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов`язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них. Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (стаття 4  Конвенції).
Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.
Також за приписами статті 38 Конституції України, громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
З урахуванням норм міжнародного права та положень Конституції України є підстави вважати, що приписами Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014 створюються передумови для порушення рівності можливостей реалізації права доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування та в управлінні державними справами, яку має забезпечити держава відповідно до частини другої статті 38 Конституції України, адже в його положеннях простежується дискримінаційний підхід щодо підстав та порядку звільнення керівника, заступника керівника структурного підрозділу органу державної влади, місцевого самоврядування чи іншого державного органу тільки з тієї підстави, що він обіймав відповідну керівну посаду протягом не менше визначеного цим Законом строку.
У цьому ракурсі суд зазначає, що норма Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014, на підставі якої звільнено позивача, не відповідає нормам міжнародного права і Конституції України, через те, що містить дискримінаційні положення, які наказують звільняти зі служби тільки через сам факт зайняття особою однієї із визначених посад впродовж певного проміжку часу.   
Відповідно до цього та з урахуванням закріпленої у статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України ієрархії джерел права, які застосовуються судом, в даній справі суд застосовує   правила міжнародних   договорів України та норми Конституції України, як норми прямої дії, які мають вищу юридичну силу.
Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина посадовця (працівника) має бути встановлена в кожному конкретному випадку.
Більше того, люстрація за своєю суттю є дисциплінарним стягненням, а тому звільнення особи з визначеної посади, за якою здійснюється очищення влади, повинно бути нерозривно пов`язане із вчиненням особою певного дисциплінарного проступку, який порочить її як державного службовця чи особу, яка перебуває на публічній службі, або ж дискредитує орган, у якому вона працює.
Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до позивача, щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, суд вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.
Колегія суддів уважає за необхідне зазначити, що відсутність у  Законі    №1682-VII  процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною другою  статті 2 КАС України.
Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані накази відповідача не відповідають критеріям правомірності, наведеним у частині другій  статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням  статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року.
Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до позивача, щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади,  колегія суддів вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої    інстанції про те, що наказ МВС України від 24.10.2014 №2213 о/с, та  наказ УМВС України у Рівненській області  №359 о/с від 24.10.2014 в частині звільнення   ОСОБА_1  з органів  внутрішніх справ у запас  Збройних сил (із постановленням на військовий облік) згідно з підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про очищення влади» та пунктом  62 «а»  Положення про проходження  служби рядовим  і начальницьким складом органів  внутрішніх справ не відповідає критеріям обґрунтованості, добросовісності та розсудливості.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, скасування спірних наказів із поновленням позивача на посаді, з якої його звільнено.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого  ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими позовні вимоги задоволені у визначений спосіб.
В порядку  ст.139 КАС України  понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг належить покласти на апелянтів.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги  не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись  статтями ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322,  325,  329 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційні скарги Міністерства  внутрішніх справ України та Управління Міністерства  внутрішніх справ України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського  окружного адміністративного суду  від 02 червня 2020 року у справі  № 817/193/15  без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покласти на апелянтів.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	В. Я. Макарик  	
Повне судове рішення складено 12 жовтня 2020 року