ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2283/19  Номер провадження 22-ц/814/2696/20	Головуючий у 1-й інстанції Городівський  О.А.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2020 року 	м. Полтава	

       Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді: Бондаревської С.М.
       судді: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.,
       секретар: Зеленська О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
       на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від05 листопада 2020 року
       у справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії державного виконавця Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бондаренка Івана Івановича, –
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця. 
В обґрунтування скарги зазначав, що він є платником аліментів на користь ОСОБА_2 в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, щомісячно на утримання неповно-літньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2019 року. Відкрито виконавче провадження №60637408, яке знаходиться на виконанні у Миргородському міськрайонному відділі ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). знаходиться рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2019 року справа №545/2283/19. 
Також зазначав, що у добровільному порядку сплачував аліменти на користь стягувача. Проте 01 вересня 2020 року державний виконавець склав розрахунок його заборгованості перед стягувачем та визначив її в сумі 27 425 грн. 75 коп., направивши йому для погашення боргу.
Заявник вважає, що у нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів. 
З наведених підстав просив: визнати незаконними нарахування державним виконав-цем Миргородського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Бондаренком Іваном Івановичем суми боргу по аліментам в сумі 27 425 грн. 75 коп. по виконавчому провадженню №60637408, оскільки борг відсутній; зобов`язати державного виконавця вчинити дії, щодо виключення його, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з Єдиного реєстру боржників Міністерства Юстиції України по виконавчому провадженню №60637408.
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 листопада 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бондаренко Івана Івановича щодо визнання незаконним нарахування суми боргу по аліментах у сумі 27 425 грн. 75 коп. по виконавчому провадженню №60637408 та зобов`язання державного виконавця вчинити дії щодо виключення ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників Міністерства юстиції України – відмовлено.

Не погодившись з даною ухвалою суду першої інстанції, боржник ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати оскаржувану ним ухвалу районного суду та ухвалити нове рішення про задоволення його скарги.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, які, будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи, в судове засідання не з`явилися. 

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, вбачається з матеріалів справи, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2019 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, щомісячно на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення суду набрало законної сили.
Позивачу 08 листопада 2019 року видано виконавчий лист, який був пред`явлений до примусового виконання.
Постановою державного виконавця від 18 листопада 2019 року відкрито виконавче провадження №60637408.
Станом на 01 вересня 2020 року у виконавчому провадженні №60637408, згідно розрахунку заборгованості, наявна заборгованість у розмірі 27 425 грн. 75 коп.
Скаржник звертаючись до суду, вказував, що не погоджується з відповідним розрахунком, оскільки у ньому не відображені суми коштів, котрі він сплачував добровільно.
На підтвердження зазначеного надав копії квитанцій від 17 березня 2020 року на суму 2 010 грн. 05 коп., від 15 квітня 2020 року на суму 2 000 грн., 16 липня 2020 року на суму 1 200 грн., від 18 травня 2020 року на суму 2 300 грн., від 22 січня 2020 року на 2 010 грн. 05 коп., від 16 червня 2020 року на суму 1 000 грн., від 18 серпня 2020 на суму 1 000 грн., від 17 вересня 2020 року на суму 1 105 грн. 53 коп.
До матеріалів виконавчого провадження долучено заяву стягувача ОСОБА_2 , в якій вона заперечує отримання від боржника ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини в період з 10 вересня 2019 року по 01 жовтня 2020 року. Також долучено розписку стягувача від 19 жовтня 2020 року про отримання аліментів в розмірі 2 000 грн. за січень 2020 року.
Станом на 01 жовтня 2020 року у виконавчому провадженні виникла заборгованість у розмірі 27 526 грн. 
При цьому судом встановлено, підтверджується наданим розрахунком, що повідомлені ОСОБА_2 відомості про отримання від боржника коштів у розмірі 2 000 грн. в рахунок сплати аліментів за січень 2020 року, державним виконавцем враховано. 
Згідно ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Вирішуючи скаргу ОСОБА_1 по суті, суд виходив зі встановлених обставин та правомірно керувався нормами ч. ч. 1, 2 ст. 195 СК України, згідно з якими заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід)в Україні чи закордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Згідно п.п. 3, 4 Розділу XVI «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, – у разі якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості;інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.
Скаржник визнав, що з 08 лютого 2019 року він не працевлаштований, при цьому посилався на те, що в цей період здійснював виплати аліментів.
Проте доказів подання державному виконавцю копій відповідних квитанцій на підтвердження сплати аліментів скаржник не надав. Така ж інформація відсутня і в матеріалах виконавчого провадження.
Звідси вірним є висновок суду про те, що державний виконавець правомірно здійснив розрахунок заборгованості, виходячи з даних, наявних в матеріалах виконавчого провад-ження, відтак дії державного виконавця під час формування розрахунку заборгованості відповідають вимогам законодавства. 
Оцінюючи додані заявником до скарги копії квитанцій, суд вірно зазначив, що частина з них не є достатніми, для того, щоб стверджувати про те, що вони є виплатами за аліментними зобов`язаннями.
Зокрема в квитанції від 17 березня 2020 на суму 2 010 грн. 05 коп. відсутні відомості про платника та призначення платежу. 
У квитанціях від 15 квітня 2020 року на суму 2 000 грн., від 18 травня 2020 року на суму 2 300 грн., 16 липня 2020 року на суму 1 200 грн., від 16 червня 2020 року на суму 1000 грн. в якості платника вказана ОСОБА_2 – стягувач у вказаному виконавчому прова-дженні. Також у вказаних платіжних документах відсутнє зазначення призначення платежу.
Квитанція від 18 серпня 2020 року на суму 1 000 грн. хоча і містить відомості про платника ( ОСОБА_1 ) і отримувача ( ОСОБА_2 ), проте відсутня вказівка про призначення платежу.
Лише в квитанціях від 22 січня 2020 року на суму 2 010 грн. 05 коп. та від 17 вересня 2020 року на суму 1 105 грн. 53 коп. міститься вказівка, що вони здійснені на виконання аліментного зобов`язання.

Окрім того, судом встановлено, що в доданому заявником в якості доказу розрахунку заборгованості зазначено, що сума боргу може бути перерахована при наданні квитанцій про сплату аліментів, які не містяться у матеріалах виконавчого провадження. Проте скаржник диспозитивно розпорядився своїми правами та не надав копій квитанцій державному виконавцю з метою вирішення питання про зарахування їх при здійсненні розрахунку заборгованості.
В той же час, за нормами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За встановлених обставин, суд дійшов правильного висновку про те, що в діях державного виконавця не вбачається порушень закону, а скаржником не доведено порушення його права, отже відсутні правові підстави для задоволення даної скарги. 

В свою чергу, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону, тому підстав для її скасування – не вбачається.        

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 листопада 2020 року – залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                  Бондаревська С.М.

Судді:                                                                          Абрамов П.С.

                                                                        Пилипчук Л.І.