УХВАЛА
(про закриття провадження у справі)
18 листопада 2020 року 
Київ
справа №9901/883/18
адміністративне провадження №П/9901/883/18
Верховний Суд у складі колегії суддів касаційного адміністративного суду:
Судді-доповідача: Васильєвої І.А., 
Судді: Гусак М.Б., Юрченко В.П., Ханова Р.Ф., Хохуляк В.В.,
розглянувши в письмовому провадженні позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і нечинним рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10 жовтня 2018 року та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
09 листопада 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Верховного Суду з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККС України), в якому просила суд:

- визнати протиправним і нечинним рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10 жовтня 2018 року про недопущення ОСОБА_1 до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди», визнання такою, що не відповідає займаній посаді судді та рекомендування Вищій раді правосуддя розглянути питання про її звільнення з посади судді Апеляційного суду Волинської області;

- зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України допустити ОСОБА_1 до другого етапу кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
В обґрунтування підстав позову зазначила, що оскаржуване рішення не містить посилань на визначені законом підстави та мотиви його ухвалення та прийнято з порушенням встановленої процедури кваліфікаційного оцінювання без врахування того, що за результатом етапу «Іспит» позивач подолала мінімально допустимий бар`єр, визначений пунктом 9 розділу V Положення, а отже відповідно до пункту 8 глави 6 розділу II Положення вона допускається до другого етапу кваліфікаційного оцінювання судді. Зазначила, що відповідачем не розроблено чітких показників оцінювання критеріїв, які надають можливість пересвідчитись в об`єктивності та прозорості кваліфікаційного оцінювання. Позивач вважала, що для ефективного захисту її прав та відновлення становища, яке існувало до порушення її прав є підстави для зобов`язання ВККС України допустити її до другого етапу кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди» (арк. справи 1-6).
В надісланому на адресу суду 06.02.2019 року відзиві на позов відповідач зазначив про правомірність прийняття оскаржуваного рішення, оскільки позивач не склала іспит, отримавши менше 50 відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання. Підстави для оскарження та скасування рішення ВККС, визначені у статті 88 Закону № 1402-VIII відсутні, тому у задоволенні позову слід відмовити (арк. справи 157-158). 
Аналізуючи встановлені в цій справі обставини у зіставленні з обґрунтуванням позовних вимог та правовим регулюванням спірних відносин колегія суддів дійшла висновку, що звернення з цим позовом до суду зумовлено незгодою позивача власне з правомірністю прийняття Рішення ВККС, а позовні вимоги про зобов`язання допустити позивача до другого етапу кваліфікаційного оцінювання є послідовними від перевірки рішення ВККС на відповідність дотримання процедури його прийняття. Тому виокремити цю вимогу від Рішення Комісії за наслідками цього кваліфікаційного оцінювання (як правового акта, яким завершується цей «кваліфікаційний» процес) як самостійний предмет спору є неможливим.
В судове засідання сторони не прибули, належним чином повідомлені про розгляд справи. 

Дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів дійшла до наступних висновків. 
Як встановлено судом, Постановою Верховної Ради України від 18 вересня 2008 року № 527-VI ОСОБА_1 обрано суддею Луцького міськрайонного суду Волинської області безстроково. Постановою Верховної Ради України від 27 травня 2012 року обрано суддею Апеляційного суду Волинської області.
За результатами проведеного ВККС кваліфікаційного оцінювання судді Вища кваліфікаційна комісія суддів України на підставі статей 83-86, 93, 101, п. 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII прийняла рішення від 10 жовтня 2018 року № 1813/ко-18, яким вирішила:
-  визначити, що суддя апеляційного суду Волинської області ОСОБА_1 не склала іспиту для суддів місцевих та апеляційних судів, призначеного рішенням Комісії від 02 березня 2018 року № 33/зп-18;
- відмовити судді апеляційного суду Волинської області ОСОБА_1 у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди», призначеного рішенням Комісії від 01 лютого 2018 року № 8 зп-18, за результатами іспиту суддів місцевих та апеляційних судів;
- визнати суддю апеляційного суду Волинської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді;
-  внести до Вищої раді правосуддя подання з рекомендацією про звільнення з посади судді апеляційного суду Волинської області ОСОБА_1 .
Згідно із частинами сьомою, восьмою статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) рішення ВККС України можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення ВККС України щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
У цій справі предметом спору є спірне рішення, у якому Комісія, окрім іншого, внесла подання до ВРП про звільнення позивача з посади судді у зв`язку зі встановленою невідповідністю займаній посаді.
Якщо зважити на положення частини восьмої статті 101 Закону № 1402-VIII, то спірне рішення, яке містить рекомендацію ВККС, може бути оскарженим після того, як його буде актуалізовано через рішення органу, який за законом вправі розглядати рішення з рекомендацією і ухвалювати за ним відповідне рішення. Встановлення законом такої умови не обмежує і не позбавляє права кожного, хто його має, на оскарження рішень ВККС до адміністративного суду, а лише визначає, з настанням якої події рішення ВККС щодо надання рекомендації можуть оскаржуватися в судовому порядку. З викладеного також можна зробити висновок, що рішення ВККС про оцінювання є підставою для відповідної рекомендації про звільнення, тому обставини прийняття цього рішення повинні перевірятися судом лише після та разом з ухваленим рішенням ВРП за результатами такої рекомендації.
У контексті подібних (схожих) фактичних передумов до такого самого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла раніше у справі № 9901/637/18, який сформулювала в постанові від 26 лютого 2020 року. У цій постанові з покликанням на наведені норми законодавства зазначила, що кваліфікаційне оцінювання є спеціальною процедурою, що має на меті визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.
Водночас за змістом статей 1, 3 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) прийняття рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП.
Тобто вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання та викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку.
Разом із цим за нормами Закону № 1402-VIII (стаття 88) рішення Комісії, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, суддя (кандидат на посаду судді) має право оскаржити до адміністративного суду. При цьому рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є лише підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді, ВРП може і не погодитися з висновком ВККС.
З огляду на те, що процедура кваліфікаційного оцінювання, підбиття її підсумків (у ВККС) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не має самостійних правових наслідків, а є частиною цього «кваліфікаційного» провадження.
Отже, зважуючи на наведене правове регулювання, а також статус та повноваження ВРП і ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, передбачене частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП.
Ураховуючи концепцію належного врядування, зміст якої, зокрема, розкритий у практиці Європейського суду з прав людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
З урахуванням послідовності (стадійності) прийняття остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватися щодо остаточного рішення, яке уповноважена приймати ВРП.
Вказана правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 9901/769/18 (провадження 11-728заі19).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Ужите в цій нормі формулювання «не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду за цими правилами не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтерміновує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні для цього підстави. Для оскарження рішення ВККС щодо надання рекомендації такою подією чи фактором є рішення, ухвалене за відповідною рекомендацією.
Узагальнюючи наведене, спірне рішення з рекомендацією ВРП розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Волинської області є тим рішенням, яке не може бути самостійним предметом судового розгляду. Ці обставини унеможливлюють розгляд справи по суті спору на предмет його законності й обґрунтованості та є підставами для закриття провадження у справі.
Частиною першою статті 239 КАС України передбачено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ. У цій справі такої потреби немає, адже мотивами для закриття провадження у справі стали не стільки порушення правил предметної підсудності, скільки передчасне звернення суб`єкта адміністративного права до адміністративного суду, якому за процесуальним законом підсудний цей спір.
Разом з цим колегія суддів звертає увагу, що як вбачається з відомостей з офіційного сайту Вищої ради правосуддя, який є загальнодоступним для ознайомлення, Вища рада правосуддя рішенням від 11 червня 2020 року № 1800/0/15-20 звільнила ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Волинської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Ухвалою Вищої ради правосуддя від 02.07.2020 року залишено без розгляду подання ВККС України з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Волинської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України.
Звільнення судді у відставку після рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, та внесення до ВРП подання з рекомендацією про звільнення такого судді з посади не перетворює і не відносить оскаржене Рішення ВККС у цій справі до тих, які утворюють самостійний предмет судового спору і підлягають судовому контролю окремо від рішення, яке ухвалюється за відповідною рекомендацією ВККС. 
Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі №    9901/985/18 (провадження № 11-227заі20).
На підставі викладеного, керуючись статтями 238, 239, 266, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -
УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і нечинним рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10 жовтня 2018 року та зобов`язання вчинити певні дії, закрити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, ухвала Верховного суду набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                        Васильєва І.А.
Судді:                                                    Гусак М.Б. 
                                                           Юрченко В.П.
                                                           Ханова Р.Ф.
                                                           Хохуляк В.В.