Постанова                                           
Іменем України                                  
 
15 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 639/6949/15-ц
провадження № 61-9369св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., 
Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Федоненко Наталія Олександрівна,
 
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 , 
відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
треті особи:  ОСОБА_3 , Перша харківська державна нотаріальна контора,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду 
м. Харкова від 04 травня 2018 року у складі судді Іванової І. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Сащенко І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: 
АДРЕСА_1 .
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги та просив визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
18 травня 2017 року ОСОБА_5 змінив предмет позову та просив визнати, 
що частка ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на зазначений будинок становила 1/2 частину спільного майна подружжя; визнати недійсним договір дарування від 21 липня 2009 року житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 2178490, посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Федоненко Н. О., зареєстрований у реєстрі за № 2026, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував цей будинок ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_5 
у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку та в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 3/8 частини спірного житлового будинку з надвірними будівлями.
 
Позовні вимоги ОСОБА_5 обґрунтовував тим, що правовстановлюючі документи на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , оформлені на його батька ОСОБА_4 , але цей будинок був придбаний батьком на підставі договору купівлі-продажу під час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 , тому будинок був спільною сумісною власністю батьків відповідно до статті 60 СК України. Підписуючи оспорюваний договір дарування житлового будинку від 21 липня 2009 року, ОСОБА_4 помилявся щодо фактичних обставин правочину, які мають істотне значення, що вплинуло на його волевиявлення. В силу свого похилого віку батько не розумів, що на момент вчинення правочину 1/4 частина будинку належала позивачу в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , оскільки спадкоємцями першої черги 
за законом на момент відкриття спадщини були ОСОБА_4 (чоловік померлої), ОСОБА_2 (син померлої) та він (другий син померлої). ОСОБА_2 на момент смерті матері проживав окремо та у встановлений термін до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, тому згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України він вважається таким, що не прийняв спадщину. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 прийняли спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, проте ніхто зі спадкоємців не звертався до нотаріуса 
із заявою про оформлення права на спадщину.
 
У вересні 2015 року до суду звернувся ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування.
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 серпня 2016 року 
у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 до участі у справі були залучені його правонаступники ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , які у встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк звернулися до нотаріальної контори з письмовою заявою про прийняття спадщини.
 
04 липня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом 
до ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування. 
 
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 09 листопада 2004 року під час шлюбу ОСОБА_4 придбав у власність спірний будинок з надвірними будівлями. 
У цьому будинку був зареєстрований ОСОБА_5 (позивач за первісним позовом), який з 07 липня 2005 року фактично у будинку не проживав. Періодично ОСОБА_5 з`являвся, але у веденні господарства участі 
не брав, комунальних платежів не сплачував, будь-якої допомоги батькам похилого віку не надавав, хоча вони хворіли та потребували допомоги. 
ОСОБА_5 зовсім батьками не опікувався, незважаючи на те, що він неодноразово звертався до нього з цим проханням. Допомогу батькам надавали лише ОСОБА_2 (другий син) та ОСОБА_3 (онук).
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 04 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано, що частка 
ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , становила 1/2 частину спільного майна подружжя. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , оскільки придбане ними під час шлюбу.
 
Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції керувався статтею 229 ЦК України, відповідно до якої правочин може бути визнаний недійсним, якщо особа помилялась щодо обставин, які мають істотне значення. Оскільки таких обставин суд не встановив, а позивач вимоги про визнання правочину недійсним не довів, ці вимоги, а також вимоги про визнання права власності на частину будинку, які є похідними, задоволенню 
не підлягають.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 
про усунення від права на спадкування, суд виходив з їх недоведеності.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 04 травня 2018 року залишено 
без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд вказав, 
що ОСОБА_6 не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ОСОБА_4 фактичних обставин договору дарування, укладеного 21 липня 2009 року між ним та ОСОБА_3 , які могли б вплинути на його волевиявлення.
 
Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що вимоги про визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, задоволенню не підлягають, як і вимоги про визнання права власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 
у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 та на 3/8 частини цього будинку після смерті батька ОСОБА_4 , які є похідними від вимог про визнання договору дарування недійсним.
 
Також апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про усунення ОСОБА_5 від права на спадкування, враховуючи те, що позивач не надав, 
а суд не здобув доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, та не доведено, що він вчиняв умисні дії 
чи бездіяльність з метою ухилення від обов`язку забезпечити підтримку 
та допомогу спадкодавцю.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи
 
У травні 2019 року ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, 
в якій просив скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова 
від 04 травня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду 
від 02 квітня 2019 року у частині відмови в задоволенні його позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 21 липня 2009 року, визнання 
за ним права власності на 1/4 частину спірного будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері та на 3/8 частини цього будинку 
у порядку спадкування після смерті батька й ухвалити нове рішення 
про задоволення його позову в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення про часткове задоволення його позову суперечать практиці Європейського суду з прав людини 
та не захищають його право власності; суди не врахували, що рішення про часткове задоволення його позову порушує його право на спадкування 
та на проживання у спірному будинку, а оспорюваний договір дарування будинку слід визнати недійсним у зв`язку з неврахуванням нотаріусом під час його посвідчення правового статусу будинку як спільного сумісного майна подружжя.
 
Крім того, вказував, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою факт порушення у зв`язку з укладенням оспорюваного договору його прав 
як непрацездатного сина.
 
Аргументи інших учасників справи
 
Відзивів на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2019 року у справі відкрито касаційне провадження та витребувано її матеріали із Жовтневого районного суду 
м. Харкова.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2019 року справу призначено 
до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 10 вересня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували 
у зареєстрованому шлюбі з 04 липня 1965 року.
 
09 листопада 2004 року, під час перебування в зареєстрованому шлюбі, подружжя ОСОБА_3 придбало житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на який оформлено на ОСОБА_4 .
 
У цьому будинку були зареєстровані та проживали ОСОБА_4 , його син 
ОСОБА_5 та дружина ОСОБА_5 . 
 
ОСОБА_5 фактично проживав у цьому будинку з липня 2005 року.
 
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.
 
21 липня 2009 року ОСОБА_4 подарував спірний житловий будинок 
ОСОБА_3 .
 
ОСОБА_5 є непрацездатним, особою з інвалідністю другої групи з дитинства.
 
15 вересня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом про усунення ОСОБА_5 від права на спадкування після смерті матері, в якому вказував про обізнаність ОСОБА_5 щодо існування договору дарування 
на користь ОСОБА_3 . 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.
 
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 звернулися до Першої харківської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті 
ОСОБА_4 .
 
Відповідно до повідомлення Першої харківської державної нотаріальної контори від 06 вересня 2016 року за заявою ОСОБА_5 про прийняття спадщини після матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведено спадкову справу. ОСОБА_5 роз`яснено порядок та підстави одержання свідоцтва про право на спадщину. Зокрема роз`яснено, що до нотаріальної контори необхідно подати документи, які підтверджують належність майна спадкодавцеві.
 
Заяву про зміну позовних вимог, в якій просив встановити, що частка 
ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності на будинок становила 1/2 частину спільного майна подружжя; визнати недійсним договір дарування спірного житлового будинку від 21 липня 
2009 року; визнати у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку 
та у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 право власності на 3/8 частини житлового будинку, ОСОБА_5 подав 18 травня 
2017 року, тобто як після смерті батька - власника будинку, так і після смерті матері, яку ОСОБА_5 вважав співвласником будинку.
 
ОСОБА_4 , батько позивача ОСОБА_5 та власник будинку, а також 
ОСОБА_5 - мати позивача та дружина власника будинку ОСОБА_4 , 
за життя питання про визнання права спільної сумісної власності на будинок 
не порушували. 
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 серпня 2016 року ОСОБА_2 залучено правонаступника відповідача за первісним позовом 
та позивача за зустрічним позовом.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних 
на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких 
не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Оскільки касаційну скаргу подано до суду у травні 2019 року, її розгляд Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України у редакції, що діяла 
до 08 лютого 2020 року.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню 
з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статей 253 - 265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги 
та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. 
У мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення 
до суду.
 
Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними 
у період шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається 
не лише фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Оскільки суд не встановив, що між подружжям ОСОБА_3 існував договір про належність кожному із них частки спірного будинку, придбаного за час шлюбу та оформленого на ОСОБА_4 ,
то колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що частка ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності становить 1/2 частину.
 
Відповідно до статті 1226, частин першої, другої статті 1269 ЦК України частка 
у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини 
не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
 
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
 
На час смерті ОСОБА_5 її чоловік ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 проживали з нею за однією адресою та фактично прийняли спадщину, оскільки заяв про відмову від спадщини протягом шестимісячного строку вони не подали.
 
ОСОБА_2 за адресою проживання спадкодавця ОСОБА_5 
не зареєстрований і на час її смерті проживав окремо, що визнається сторонами, й протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подавав заяви про прийняття спадщини, отже, відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України він вважається таким, що спадщину не прийняв.
 
З висновком судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування, укладеного у 2009 році між 
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , колегія суддів не може погодитись з огляду 
на таке.
 
Підставою для визнання договору дарування недійсним ОСОБА_5 зазначив статтю 215, 229 ЦК України.
 
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 
203 цього кодексу.
 
Частиною першою статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
 
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.
 
Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.
 
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати 
на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце і що вона має істотне значення.
 
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.
 
Суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, для задоволення позову, установивши, що оспорюваний договір дарування укладений та підписаний у присутності нотаріуса, яка відповідно до вимог законодавства встановила особи дарувальника 
та обдарованого, перевірила їх дієздатність та правостановлюючі документи 
на відчужуваний житловий будинок, про що зазначено у спірному договорі дарування, також сторонам роз`яснено зміст відповідних норм ЦК України, сам дарувальник ОСОБА_4 у позовній заяві, поданій ним за життя 
до ОСОБА_5 про усунення його від спадкування, зазначав про те, 
що свідомо уклав договір дарування на користь онука ОСОБА_3 . Доказів на спростування того, що ОСОБА_4 мав намір на безоплатне відчуження нерухомого майна на користь онука, ОСОБА_5 не надав.
 
Разом з тим, встановивши, що спірна квартира була набута подружжям ОСОБА_4 і ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі, то відповідно 
до частини першої статті 60 СК України, статті 368 ЦК України житловий будинок АДРЕСА_1 належав подружжю на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, 
що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт 
в судовому порядку.
 
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, 
що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, 
що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово 
і нотаріально посвідчена.
 
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності 
у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
 
Відсутність згоди одного із співвласників або відчуження одним з подружжя всього об`єкту спільної сумісної власності подружжя є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Укладення такого договору свідчить про невідповідність змісту правочину вимогам статті 369 ЦК України, статті 60, 65 СК України, тобто не відповідає частині першій статті 203 ЦК України. Стаття 215 ЦК України надає спадкоємцю право оскаржити договір з підстав його недійсності.
 
Установивши, що відповідач шляхом дарування розпорядився майном, що йому не належить, суди попередніх інстанцій прийшли помилкового висновку про відсутність підстав передбачених статтями 203, 215 ЦК України для визнання недійсним оспорюваного правочину.
 
Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, 
у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться 
у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
 
Позивач має також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог 
та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
 
Таким чином, пропущення позовної давності (встановленого законом строку 
на звернення до суду) за відсутності доказів про поважність причин пропуску якого, є підставою для відмови в позові, якщо особа не доведе, що про порушення права вона довідалася або могла довідатися в межах строку позовної давності.
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
У запереченнях від 27 липня 2017 року (т. 2, а. с. 99 - 100) відповідач 
ОСОБА_3 заявив про застосування позовної давності. Оскільки позивач проживав за місцем відкриття спадщини і прийняв її, то в оцінці спірних правовідносин Верховний Суд виходить з презумпції цивільного права про те, 
що власність зобов`язує, а також враховує те, що саме позивач повинен довести поважність причин пропуску позовної давності та факт своєї необізнаності про існування оскаржуваного договору дарування від 21 липня 2009 року. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема виявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан тощо. Таким чином, з моменту укладення правочину позивач мав змогу довідатись про перехід права власності, тобто про порушення його прав.
 
Таким чином, Верховний Суд вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що позовна давність позивачем не пропущена.
 
В іншій частині ухвалені у справі судові рішення не оскаржуються, а тому 
не переглядаються. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами 
для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували закон, прийняті ними судові рішення підлягають зміні мотивувальної частини оскаржуваних судових рішень в оскаржуваній частині з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування 
від 21 липня 2009 року, визнання за ОСОБА_5 права власності 
на 1/4 частину спірного будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері та права власності на 3/8 частини будинку у порядку спадкування після смерті батька змінив лише шляхом зміни мотивів відмови у позові в цій частині, виклавши мотиви у редакції постанови касаційного суду, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених 
у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 травня 2018 року 
та постанову Харківського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування від 21 липня 2009 року, визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/4 частину спірного будинку у порядку спадкування за законом після смерті матері та права власності на 3/8 частини будинку у порядку спадкування після смерті батька змінити, виклавши мотивувальну частину цього судового рішення в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий   Судді:	М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	М. Ю. Тітов