15.12.20
22-ц/812/2069/20
Провадження №22-ц/812/2069/20 

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

15 грудня 2020 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №484/2118/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення, яке постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Закревського Володимира Івановича у приміщенні цього суду 15 жовтня 2020 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У липні 2020 р. Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі – АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 25 жовтня 2007 р. ОСОБА_1 звернувся до Банку із заявою з метою отримання банківських послуг між Банком та ОСОБА_1 , що свідчить про укладання сторонами договору про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. На підставі цього договору Банком відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, а відповідачу надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшений до 1800 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору станом на 31 березня 2020 р. виникла заборгованість у розмірі 182799 грн 32 коп., з яких: 350 грн 24 коп. – заборгованість за тілом кредиту; 176407 грн 34 коп. – заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, 6041 грн 74 коп. – пеня. 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість за кредитом в повному обсязі, а також судові витрати. 
28 липня 2020 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_1 , в якому він позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. 
В обґрунтування своїх заперечень відповідач вказував, що Банком порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо включення до договору із споживачем умов, які є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс прав та обов`язків на шкоду споживача. В порушення умов заяви відсоткова ставка кредиту самостійно змінювалась позивачем від 30 до 70 відсотків. Крім того, позивачем не надано жодних доказів, що його було ознайомлено саме з тими Умовами та Правилами надання банківських послуг, які долучені до позовної заяви. Також, не додано до позову тарифів банку та Пам`ятку клієнта, з якими відповідача було ознайомлено. Отже, за умовами заяви від 25 жовтня 2007 року йому було встановлено фінансовий фіксований кредитний ліміт в розмірі 1775,20 грн. зі сплатою 3% на місяць на залишок заборгованості, строк дії ліміту відповідає терміну дії картки - до березня 2009 року. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, остання оплата за кредитом було здійснена 21 березня 2014 року в сумі 500,00 грн. Після цього кошти на картковий рахунок не надходили. Продовження дії картки є способом виконання зобов`язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. Також, відповідач зауважив, що після закінчення строку дії виконання кредитного зобов`язання позивач звернувся до суду лише через 11 років - в липні 2020 року, тобто з пропуском позовної давності.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2020 р. позовні вимоги Банку задоволені частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 25 жовтня 2007 року станом на 31 березня 2020 року в сумі 350 грн 24 коп. та на відшкодування судових витрат судовий збір в сумі 5 грн 04 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що у заяві позичальника від 25 жовтня 2007 року процентна ставка зазначена в розмірі 3 відсотків на місяць на залишок заборгованості, а в доданій до відповіді на відзив копії анкети-заяви від 03 червня 2011 року взагалі не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 жовтня 2007 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD», та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомилася і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що встановлено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (25 жовтня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (06 липня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Суд на підтвердження своїх висновків послався на правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у справі № 342/180/17, провадження №14-1131цс19 у постанові від 03 липня 2019 року та вважав, що при укладенні договору з ОСОБА_1 . Банк не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.
Суд також зауважив, що укладений між сторонами кредитний договір від 25 жовтня 2007 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, суд дійшов висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а тому є підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту 350 грн. 24 коп.
       В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить рішення суду скасувати в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, в іншій частині просить рішення суду залишити без змін. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд залишив поза увагою, що у підписаній відповідачем заяві визначена валюта кредиту – гривня, сума кредитного ліміту (початкова) – 1775,20 грн та базова процента ставка – 3%, тобто відповідач був належним чином повідомлений про умови договору щодо сплати процентів. Суд безпідставно послався на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки у справі, яка переглядається наявні інші фактичні обставини, а наявні у справі докази свідчать про приєднання відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг, тому суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Відзив мотивований тим, що судом правильно встановлені обставини справи щодо укладання сторонами договору та його умов. Відповідач звертає увагу на те, що позивачем до позовної заяви та до відповіді на відзив подані різні тексти Умов та правил надання банківських послуг, а тому вважає, що в даному випадку неможливо застосувати правила ч. 1 статті 634 ЦК України. Також, на його думку, наданий позивачем розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитом є необґрунтованим, оскільки, зокрема, в цю суму включені нарахування по штрафам.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав. 
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду в повній мірі таким вимогам закону не відповідає.
Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивачем доведений факт укладення сторонами кредитного договору, але не доведеним є узгодження сторонами його умов, викладених в позовній заяві, щодо строку повернення кредиту, ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а тому вважав, що є підстави для стягнення лише заборгованості за кредитом.
Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками.
       Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Таких вимог закону суд першої інстанції в повному обсязі не виконав.
Як вбачається з матеріалів справи, 25 жовтня 2007 р. ОСОБА_1 звернувся до Закритого акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н (а.с. 21).
Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, з якими її ознайомлено, складають договір про надання банківських послуг.
Згідно цієї заяви сторони домовились про такі умови кредитування: валюту (гривня), розмір кредитного ліміту (1775,20 грн), базова процента ставку (3% на місяць на залишок заборгованості). У заяві позичальник також підписом засвідчив отримання кредитної картки. 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 жовтня 2007 р., посилався на  Тарифи Банку, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
За таких обставин суд першої інстанції правильно вважав, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови, в тому числі щодо розміру процентів за користування кредитом та сплати неустойки (як пені, так і штрафів), а колегія суддів відхиляє доводи про помилковість таких висновків в апеляційній скарзі, які суперечать наведеним положенням закону та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Зокрема, колегія суддів вважає помилковим доводи апеляційної скарги про те, що висновки, викладені у вказаній вище постанові Верховного Суду, не можуть бути застосовані у справі, яка переглядається, через наявність різних правовідносин, оскільки правовідносини у цих справах є однорідними, пов`язаними із отриманням кредитних коштів на картковий рахунок та обґрунтуванням позивачем своїх вимог тим, що сторони визначили умови кредитування відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів за відсутності в матеріалах справи підтверджень про узгодження усіх таких умов з позичальником. 
Рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитом позивачем в апеляційній скарзі не оскаржується і предметом апеляційного перегляду не було.
Щодо висновку суду про стягнення розрахованих позивачем процентів за користування кредитом та пені колегія суддів вважає наступне.
З висновком суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів колегія суддів не погоджується і вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про визначення сторонами при укладанні договору щодо надання банківських послуг процентів за користування кредитними коштами.
Так, суд, встановив, що у заяві від 25 жовтня 2007 року, підписаній ОСОБА_1 , визначені валюта кредиту, розмір кредитного ліміту, базова процентна ставка. 
Таким чином ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву, пройшовши ідентифікацію клієнта, уклав з позивачем договір про надання банківських послуг (далі – Договір), що підтвердив своїм підписом на заяві, в межах умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
За такого суд помилково виходив з того, що сторонами не було обумовлено розмір процентів за користування кредитом, які визначені у підписаній відповідачем заяві від 25 жовтня 2007 року. 
Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги щодо письмової форми (укладений шляхом підписання документу) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, умови надання банківських послуг – кредитування шляхом надання ліміту на платіжну картку, та виконання умов договору. 
Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.
Згідно наданої позивачем довідки (а.с. 20) та виписки з особового рахунку (а.с. 13-19), після укладання договору про надання банківських послуг відповідач отримав у Банку кредитні картки: 25 жовтня 2007 року № НОМЕР_1 з терміном дії 03/09; 23 квітня 2009 року № НОМЕР_2 з терміном дії 02/10; 11 лютого 2010 року № НОМЕР_3 з терміном дії 12/13; 09 серпня 2013 року № НОМЕР_4 з терміном дії 06/17, за допомогою яких використовував кредитні кошти, надані позивачем. 
Таким чином Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.
Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши 25 жовтня 2007 р. відповідачу кредит у вигляді ліміту. 
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, виписки з особового рахунку ОСОБА_1 , відповідач систематично використовував кредитні кошти та тривалий час проводив виплати обов`язкових за умовами договору платежів, в останнє такий було проведено 21 березня 2014 року. 
Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у відповідача утворилась заборгованість, яка станом на 31 березня 2020 року становить 182799,32 грн і складається із: заборгованості за кредитом – 350,24 грн, заборгованості за процентами за користування кредитними коштами – 176407,34 грн, а також пені – 6041,74 грн.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц).
Тому позивач мав право на нарахування процентів за користування кредитом в межах останнього дня дії кредитної картки, а саме – 30 червня 2017 р. Для стягнення процентів за інший період відсутні законні підстави.
Як вбачається з наданого до суду позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , його заборгованість за процентами за користування кредитними коштами на 30 червня 2017 року, тобто на останній день дії картки, становить 16124,42 грн.
Між тим, разом із відзивом на позовну заяву ОСОБА_1 подана заява про застосування позовної давності у справі, яка переглядається, відповідно до якої відповідач вважає, що останній платіж за кредитним договором в межах даного спору ним здійснений 21 березня 2014 року, кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту йому надавався на термін дії картки, тобто до березня 2009 року, тому кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання закінчився у березня 2009 року і, звернувшись з позовом у липні 2020 року, позивач пропустив позовну давність.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Згідно із ч. 1, 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Так, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).
       Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. 
Враховуючи викладені положення закону щодо загальної позовної давності, строк дії картки – 30 червня 2017 року, Банк мав звернутися до суду з вимогами про стягнення заборгованості за процентами до 30 червня 2020 року, але подав позовну заяву до суду 06 липня 2020 року, тобто поза межами строку позовної давності, що з огляду на заяву відповідача про застосування позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом.
Щодо стягнення з ОСОБА_1 нарахованої банком пені за порушення умов кредитного договору, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені таких вимог, оскільки позивачем не надано доказів узгодження з ОСОБА_1 умов та підстав настання відповідальності у вигляді нарахування пені, порядку та розміру її нарахування.
Оскільки рішення суду в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитними коштами постановлено судом всупереч вимогам матеріального права та без дотримання вимог процесуального закону щодо підстав відмови у вказаних вимогах, колегія суддів вважає, що на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду у вказаній частині необхідно скасувати, відмовивши у задоволенні вказаних вимог через пропуск позовної давності. 
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки, скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції в частині не призвело до зміни стягнутої на користь позивача суми заборгованості, відсутні передбачені законом підстави для розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів 
п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково. 
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2020 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
В позові Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості про процентам за кредитним договором відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк 

Ж.М. Яворська

_______________________________________
Повний текст постанови складений 15 грудня 2020 року