Ухвала
Іменем України

07 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 487/392/20
провадження № 51-5716 ск 20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 , 
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах підозрюваного 
ОСОБА_5 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року про відмову у відкритті провадження на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2020 року.  
Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 , поданого 
в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 , про зміну запобіжного заходу з тримання 
під вартою на особисте зобов`язання. 
Не погодившись з указаним рішенням слідчого судді захисник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу. Проте ухвалою судді Миколаївського апеляційного суду 
від 16 листопада 2020 року у відкритті провадження за цією скаргою було відмовлено.
У касаційній скарзі захисник вказує на те, що апеляційним судом було порушено норми процесуального та матеріального права, що істотно порушило право підозрюваного на доступ до правосуддя, посилаючись при цьому на рішення Європейського суду з прав людини. Ці порушення також суперечать позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Касаційного кримінального суду 
від 28 березня 2019 року, в якій зазначено, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті провадження на ухвалу про зміну запобіжного заходу, істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, що призвело до обмеження доступу 
до правосуддя. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Відповідно до положень ст. 392 КПК, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
Статтею 309 КПК передбачено вичерпний перелік ухвал слідчого судді, 
які можуть бути оскарженні в апеляційному порядку під час досудового розслідування, а саме: 1) відмову у наданні дозволу на затримання; 2) застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або відмову в його застосуванні; 3) продовження строку тримання під вартою або відмову в його продовженні; 
4) застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або відмову в його застосуванні; 5) продовження строку домашнього арешту або відмову в його продовженні; 5-1) застосування запобіжного заходу у вигляді застави або про відмову в застосуванні такого заходу; 6) поміщення особи в приймальник-розподільник для дітей або відмову в такому поміщенні; 7) продовження строку тримання особи в приймальнику-розподільнику для дітей або відмову в його продовженні; 8) направлення особи до медичного закладу для проведення психіатричної експертизи або відмову у такому направленні; 9) арешт майна або відмову у ньому; 10) тимчасовий доступ до речей і документів, яким дозволено вилучення речей і документів, які посвідчують користування правом на здійснення підприємницької діяльності, або інших, за відсутності яких фізична особа - підприємець чи юридична особа позбавляються можливості здійснювати свою діяльність; 11) відсторонення від посади або відмову у ньому; 11-1) продовження відсторонення від посади; 12) відмову у здійсненні спеціального досудового розслідування; 13) закриття кримінального провадження на підставі частини дев`ятої статті 284 цього Кодексу.
Згідно з ч. 3 вказаної вище статті цього Кодексу, скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Як убачається з касаційної скарги та зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції, слідчий суддя розглянув клопотання захисника ОСОБА_4 , поданого 
в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 , про зміну запобіжного заходу з тримання 
під вартою на особисте зобов`язання в порядку ст. 201 КПК й відмовив у його задоволенні. 
Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Миколаївського апеляційного суду відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника, послався на положення ст. 309 цього Кодексу, згідно з якими оскаржувана ухвала слідчого судді не може бути переглянута в апеляційному порядку. 
Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано, посилаючись на ч. 4 ст. 399 КПК, відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника 
ОСОБА_4 , з чим погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
Що стосується доводів захисника про те, що оскаржувана ухвала апеляційного суду суперечить позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Касаційного кримінального суду від 28 березня 2019 року, то вони є необґрунтованими. 
Так, у вказаній ухвалі Верховного суду зроблено правовий висновок за результатами розгляду касаційної скарги про те, що виходячи із системного аналізу положень 
ст. 309 КПК  та враховуючи вимоги ст. 181 КПК України, суд касаційної інстанції вважає, що поняття «застосування запобіжного заходу» охоплює не тільки його обрання, але й випадки зміни запобіжного заходу, коли суд обирає інший захід. Тому  слідчий суддя, постановивши ухвалу про зміну запобіжного заходу з особистого зобов`язання на домашній арешт, фактично застосував запобіжний захід у виді домашнього арешту, така ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку.      
Отже, слідчий суддя своєю ухвалою відмовив захиснику у задоволенні його клопотання про зміну підозрюваному ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання 
під вартою на особисте зобов`язання, а не застосував інший, яким би погіршувалося становище підозрюваного, тому ця ухвала не підлягає апеляційному оскарженню.  
Крім того, у Рішенні Європейського суду з прав людини від 28 березня 2006 року                                                                  у справі «Мельник проти України» (заява № 23436/03) зазначено, що спосіб, у який   ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати                       від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.
Оскільки з касаційної скарги захисника ОСОБА_4 та зі змісту судового рішення 
не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Беручи до уваги викладене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року про відмову у відкритті провадження на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2020 року. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                ОСОБА_3