Ухвала
 
18 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 643/6946/17
провадження № 61-16625ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М. 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 13 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої залиттям квартири,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2017 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої залиттям квартири.
Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власницею нежитлових приміщень першого поверху № І, ІІ, ІV, V, Vа, Vб, VІ, VІІ, VІІІ, ІХ, Х, ХІ загальною площею 133,00 кв. м в житловому будинку літ «А-5» по АДРЕСА_1 .
Зазначила, що 01 березня 2017 року сталася аварійна ситуація з вини мешканців квартири АДРЕСА_2 , розташованої на другому поверсі будинку, наслідком якої сталося залиття вказаних нежитлових приміщень гарячою водою.
Вказала, що факт залиття зафіксований актом, який складений комісією дільниці                 № 30 КП «Жилкомсервіс» 02 березня 2017 року за підписом майстра дільниці № 30 ОСОБА_3 та інженера дільниці ОСОБА_4 .
Внаслідок залиття зафіксовано наступні пошкодження: у приміщенні ІV: на стелі маються сліди залиття загальною площею 3,6 кв. м, мається часткове відшарування шпалер на стіні та сліди залиття загальною площею 3,5 кв. м; у приміщенні V: на стелі маються сліди залиття загальною площею 0,5 кв. м, мається часткове відшарування шпалер на стіні та сліди залиття загальною площею 3,1 кв. м; у приміщенні VІІ: на стелі маються сліди залиття загальною площею 1,5 кв. м, мається часткове відшарування шпалер на стіні та сліди залиття загальною площею 3,5 кв. м.
Із інформації, наданої КП «Харківські теплові мережі» у листі № 76/28/18                               від 27 березня 2017 року вбачається, що на виклик з міської диспетчерської служби 01 березня 2017 року щодо течі води в квартирі АДРЕСА_2 виїхали спеціалісти Московської філії підприємства та було локалізовано течу шляхом перекриття запірної арматури на стояку, від якого функціонують рушникосушильники у квартирах другого під`їзду будинку. У ході обстеження квартири АДРЕСА_2 виявлено, що у невизначений час стояк рушникосушильника замінений на пластиковий невідомими особами без узгодження з КП «Харківські теплові мережі». Рушникосушильник відсутній, в місцях приєднання рушникосушильника встановлені пластикові глушки, одну з яких розірвало, внаслідок чого відбулося витікання з трубопроводу опалення. Власником квартири АДРЕСА_2 були надані бронзові заглушки, які 01 березня 2017 року встановлені замість пластикових, після чого функціонування стояка рушникосушильника по квартирам АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 було відновлено.
Вважає, що аварійна ситуація 01 березня 2017 року сталася з вини мешканців квартири АДРЕСА_2 .
Посилалася на те, що вартість завданих їй матеріальних збитків згідно локального кошторису висновку експертного будівельно-технічного дослідження № 2942                  від 27 березня 2017 року складає 13 847 грн. Однак, відповідач відшкодувати витрати на необхідний ремонт у добровільному порядку не бажає.
Зазначає, що оскільки залиття приміщення, яке належить їй, сталося внаслідок протікання води у місці приєднання рушникосушильника у квартирі відповідача, тобто після точки розподілу встановленої умовами типового договору, обов`язок по відшкодуванню завданої залиттям матеріальної та моральної шкоди лежить на власникові квартири відповідача.
Вказала, що неправомірними діями відповідача їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює у розмірі 2 000 грн.
Просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в розмірі 13 847 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 2 000 грн, а також понесені судові витрати: за сплату судового збору в розмірі 1 280 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 2 000 грн, витрати на проведення експертного дослідження в розмірі 4 989,60 грн.
Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 13 травня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 13 847 грн; витрати по оплаті експертного будівельно-технічного дослідження в сумі  4 989,60 грн, а всього 18 836,60 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 280 грн, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката у розмірі 2 000 грн, а всього 3 280 грн.
Постановою Харківського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.
Рішення Московського районного суду міста Харкова від 13 травня 2020 року змінено.
Скасовано в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката у розмірі 2 000 грн.
Розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат в загальній сумі 3 280 грн зменшено до 1 280 грн.
В іншій частині рішення суду - залишено без змін.
05 листопада 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Московського районного суду міста Харкова від 13 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року у вказаній вище справі, в якій просив, скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).  
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом                      на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної               скарги) - 2 102 грн. 
Ціна позову у даній справі становить 20 836,60 грн, яка складається з:                                        18 836,60 грн - матеріальна шкода; 2 000 грн - моральна шкода, що станом                       на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100=210 200 грн).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону. 
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а) та в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.   
У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для касаційного перегляду судових рішень, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі              будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року). 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
З урахуванням наведеного, оскільки  ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 13 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої залиттям квартири відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                         І. В. Литвиненко  
 
                                                                В. С. Висоцька
 
                                                                                                    І. М. Фаловська