ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/19766/16                                                            Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого:                                                                                 Бєлової Л.В.
суддів:                                                                                                     Епель О.В.,
                                                                         Пилипенко О.Є.   

за участю секретаря судового засідання:                    Лещенко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у місті Києві про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:
- скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 8 листопада 2016 року №2356/03 «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві;
- стягнути з Головного територіального управління юстиції у місті Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 грудня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2018 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 грудня 2017 року і ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі:
скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 8 листопада 2016 року №2356/03 «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.
Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у місті Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Постановою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено повністю.
Касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у місті Києві задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2018 року скасовано в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, справу №826/19766/16 в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції - Шостого апеляційного адміністративного суду.
В іншій частині постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2018 року залишено без змін.
Таким чином, предметом розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції є позовна вимога про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Направляючи справу №826/19766/16 в цій частині на новий розгляд, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції, зазначивши про необхідність стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не визначив точної суми, яка має бути стягнута на користь ОСОБА_1 , що є підставою для направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки вирішення цього питання потребує дослідження відповідних доказів стосовно заробітної плати позивача, що виходить за межі касаційного перегляду. 
19 листопада 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про заміну відповідача його правонаступником. В обґрунтування клопотання позивач посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 та наказ Міністерства юстиції України від 28 грудня 2019 року № 4364/5, та вказує, що Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є правонаступником відповідача Головного територіального управління юстиції у місті Києві.  
Відповідно до  статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України  у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Відповідно по пунктів 1-3  постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року №870  ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком (зокрема Головне територіальне управління юстиції у місті Києві).
Установлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї  постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Київській області, Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.
Пунктом 1  наказу Міністерства юстиції України від 23.10.2019 № 3228/5 «Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.10.2019 за № 1126/34097, внесено до наказу Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року № 1707/5 «Про затвердження Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 року за № 759/19497 (зі змінами), такі зміни: заголовок викладено в такій редакції «Про затвердження Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України»; у пункті 1 слова «Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі» замінено словами «міжрегіональні управління Міністерства юстиції України».
Наказом Міністерства юстиції України від 28.12.2019 № 4364/5 на підставі пропозиції Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 27.12.2019 № 531/10-19 погоджено забезпечення ним повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженим  наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року № 1707/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 року за № 759/19497, та іншими нормативно-правовими актами, з 28 грудня 2019 року. У зв`язку з цим Головне територіальне управління юстиції у місті Києві припинило з 28 грудня 2019 року здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.
Таким чином, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є правонаступником відповідача - Головного територіального управління юстиції у місті Києві, яке припинило забезпечення покладених на нього повноважень та виконання функцій з 28 грудня 2019 року.
Відтак, колегія суддів вирішила замінити сторону по справі, а саме: відповідача - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві на правонаступника, належного відповідача - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).
26 листопада 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшов розрахунок середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, в якому позивач вважає, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.11.2016 року по 27.03.2018 року, яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, становить 67  359,68 грн.
17 листопада 2020 року позивачу та відповідачу було направлено повістки-повідомлення про розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року у даній справі 02 грудня 2020 року о 13 год 00 хв. 
Головне територіальне управління юстиції у місті Києві отримали вищевказану повістку-повідомлення 23 листопада 2020 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення.
Також, в матеріалах справи наявне зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення з вищевказаною повісткою-повідомленням ОСОБА_1 , в якому вказана дата його отримання « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». 
Колегія суддів звертає увагу, що отримання позивачем відповідної повістки-повідомлення 20 лютого 2020 року є очевидно неможливим, з огляду на те, що остання датована 17 листопада 2020 року, що свідчить про помилкове зазначення на зворотньому повідомленні дати отримання поштового відправлення. 
В той же час, з сервісу відстеження поштових відправлень «Укрпошта» за № 0314818585971 вбачається, що повістка-повідомлення була вручена ОСОБА_1 23 листопада 2020 року.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується вказаними наявними в матеріалах справи зворотніми повідомленнями про вручення поштових відправлень, у судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.
Оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи в силу положень частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін. 
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Кодекс законів про працю України  (далі - КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Частиною другою  статті 235 КЗпП України  передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Умови обчислення середньої заробітної плати визначаються Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100) і згідно пункту «з» статті 1 Порядку №100 цей Порядок застосовується при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Пунктом 2 абзацом 3 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати, передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до пункту 8 абзацу 1 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з пунктом 6 абзацу 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.
З матеріалів справи вбачається, що наказом Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 8 листопада 2016 року № 2356/03 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 15 листопада 2016 року, у зв`язку із встановленням невідповідності займаній посаді протягом строку випробування, відповідно до пункту 2 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2018 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 грудня 2017 року і ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.
Скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 8 листопада 2016 року №2356/03 «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.
Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у місті Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Постановою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2018 року скасовано в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, справу №826/19766/16 в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції - Шостого апеляційного адміністративного суду. В іншій частині постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2018 року залишено без змін.
Таким чином, з огляду на визнання протиправним та скасування судовим рішенням, яке набрало законної сили, наказу про звільнення позивача з посади з 15 листопада 2016 року, вимушений прогул, за який з відповідача на користь ОСОБА_1 належить стягнути середній заробіток, є періодом з 16 листопада 2016 року (день, наступний за датою звільнення позивача) по 27 березня 2018 року (дата поновлення позивача на посаді). 
Відповідно до листів Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», від 05.08.2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», кількість робочих днів становила:
1)           2016 рік: листопад - 22, грудень - 22;
2)           2017 рік: січень - 20, лютий - 20, березень - 22, квітень- 19, травень- 20, червень- 20, липень- 21, серпень- 22, вересень- 21, жовтень- 21, листопад- 22, грудень- 20;
3)           2018 рік: січень - 21, лютий - 20, березень - 21.
В матеріалах справи наявна надана відповідачем до суду першої інстанції довідка про доходи від 04.05.2017 року № 149 (т. 1, а.с. 179), видана ОСОБА_1 , інформація з якої також співпадає з наданими позивачем індивідуальними відомостями про застраховану особу пенсійного фонду України від 20.01.2017 року (т. 1 а.с. 83).
Згідно з вищевказаними відомостями, ОСОБА_1 нараховано у вересні 2016 року 1649,82 грн., у жовтні 2016 року 2873,18 грн.
Кількість робочих днів у вересні та жовтні 2016 року становила 22 та 20 днів відповідно (сукупно 42 робочі дні, а не 32, як помилково визначає позивач у наданому розрахунку). 
Керуючись положеннями вищевказаного Порядку № 100, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить:
(1649,82 грн. + 2873,18 грн.) / 42 р.д. = 107,69 грн.
Відтак, ОСОБА_1 належить до виплати всього 36  614,60 грн.:
-          за 2016 рік (16 листопада - 31 грудня): 33 р.д. * 107,69 грн. =  3  553,77 грн.
-          за 2017 рік (1 січня - 31 грудня): 248 р.д. * 107,69 грн. =  26  707,12 грн.
-          за 2018 рік (1 січня - 27 березня 2018 року): 59 р.д. * 107,69 грн. =  6  353,71 грн.
Тому, зважаючи на наведені розрахунки, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 36  614,60 грн. за час вимушеного прогулу. З огляду на те, що колегією суддів було замінено відповідача на його правонаступника, відповідна сума підлягає стягненню з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 
При цьому, чинне законодавство, зокрема  постанова Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, не містить жодних положень щодо можливості розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням майбутнього підвищення заробітної плати за відповідною посадою, з якої було звільнено працівника, а передбачає здійснення відповідного розрахунку виключно з урахуванням розміру заробітної плати за 2 місяці, що передували події звільнення.
Посилання позивача на п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати є безпідставним, оскільки він підлягає застосуванню при збереженні за працівником середнього заробітку, а не під час обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє посилання позивача на підвищення посадових окладів та коригування заробітної плати по посаді головного державного виконавця органу державної виконавчої служби, які відбулись після звільнення позивача із займаної посади.
Посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 804/8042/17 є безпідставним, оскільки наведені у вказаному рішенні висновки стосувались визначення розміру середнього заробітку внаслідок  затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, що не відповідає обставинам даної справи, та не підлягає врахуванню судом.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 36  614,60 грн. 
Згідно з положеннями  ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а також неповне з`ясування обставин справи.
Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині з прийняттям нової постанови, якою позовні вимоги у відповідній частині задовольнити та стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушено прогулу.
Керуючись ст.  243,  315,  317,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року - задовольнити частково. 
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року в частині відмови у стягненні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у місті Києві про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити повністю. 
Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (код ЄДРПОУ 43315602, 01001, м. Київ, провулок Музейний, 2-Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 листопада 2016 року по 27 березня 2018 року в сумі 36  614,60 грн. (тридцять шість тисяч шістсот чотирнадцять гривень шістдесят копійок). 

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст виготовлено 04 грудня.2020 року.

Головуючий суддя                                                                                                                                                                  Л.В. Бєлова

Судді                                                                                                                                                                                                              О.В. Епель,

                                                                                                    О.Є. Пилипенко