П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/2270/20-а 
Головуючий у 1-й інстанції: Чернюк А.Ю. 
          Суддя-доповідач:  Смілянець Е. С. 

04 грудня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Смілянця Е. С. 
суддів:  Франовської К.С.  Білої Л.М. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на  рішення   Вінницького окружного адміністративного суду  від  10 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про  визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
01.06.2020 позивач, ОСОБА_1 , звернувся в Вінницький окружний адміністративний суд  з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (відповідача), про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії щодо:
-  непроведення нарахування та виплати йому за період з 01.01.2016  по 01.03.2018  сум індексації грошового забезпечення, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008.
- непроведення остаточного розрахунку у день виключення зі списків особового складу військової частини, визнання протиправними дій щодо не проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, а також зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 29.08.2019  по дату винесення рішення у даній справі.
Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 10.08.2020 позов задовольнив частково. Визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.
Також, зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.08.2019 (справа №120/1877/20-а), яка буде виплачена за рішенням суду. При цьому відповідачем не виплачена індексація грошового забезпечення, компенсація за речове майно виплачена із запізненням. 
Вважає, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, а    порядок відшкодування за час затримки при звільненні працівника визначений Кодексом законів про працю України про, що свідчать рішення Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 16.01.2019 у справі №802/1052/17-а. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначає, що статтею 5 Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" та пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим    постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. 
Зауважує, що оскільки, військова частина НОМЕР_1 повністю фінансується з Державного бюджету України, джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та проведення індексації грошових доходів населення є виключно Державний бюджет України. Поряд із цим, просить суд врахувати, що відповідно до роз`яснень Департаменту фінансів Міністерства оборони України та Міністерства соціальної політики України механізм нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди відсутній.
Окрім того, представник відповідача вказав, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права. Відповідно до статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата – це винагорода, обчислена, зазвичай, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, тому, ототожнювати дані поняття неможливо.
Згідно з положеннями ч. 3    ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства    (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Виходячи з приписів ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
16.01.2016   ОСОБА_1 отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 .
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.08.2019  № 193 позивача, начальника апаратної взводу телекомунікаційних систем роти зв`язку батальйону зв`язку пересувного командного пункту, звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 23.08.2019 № 33-РС з військової служби у запас відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту), знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу військової частини з 29.08.2019.
29.04.2020  позивач звернувся із письмовою заявою до Військової частини НОМЕР_1 , у якій просив нарахувати та виплати йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018  з визначенням базового місяця для проведення індексації січень 2008 року, а також нарахувати та виплатити йому середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.
За результатами розгляду звернення, військова частина НОМЕР_1 , згідно інформації викладеної в листі від 28.05.2020 № 350/139/1/480/пс позивача повідомлено про відсутність підстав для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.
Відповідно до роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 26.03.2018 за № 248/1485 та Міністерства соціальної політики України від 16.07.2015 року за № 10685/0/14-15/10, від 09.06.2016  за № 252/10/136-16 та від 08.08.2017 за № 78/0/66-17 індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. При цьому зазначено, що механізм нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди відсутній. У межах наявного фінансового ресурсу можливість виплатити індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у період з січня 2016 року по лютий 2018 року у Міністерства оборони України була відсутня.
Окрім того зазначено, що спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку виплатити середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Отримавши зазначену відмову у проведенні нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, а також вважаючи, що відповідачем протиправно не проведено остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у ч. 2  ст. 2 КАС України.
Згідно частин першої, другої та третьої  статті 242 КАС України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, ст.   2   та ч. 4 ст.   242 КАС України  встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою  статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, колегія суддів з урахуванням правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 21.01.2020 по справі № 826/15879/18, ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-XII  (далі – Закон № 2011-XII), пп. 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої   наказом Держкомстату України від 13.01.2004 року № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за № 114/8713, погоджується з висновком суду першої інстанції, що суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати та, оскільки індексація є складовою частиною заробітної плати, то у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Також, слід звернути увагу, що відповідно до частини 5  статті 17 Конституції України  держава забезпечує соціальний захист громадян, які знаходяться на службі в Збройних Силах України і інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.
Стаття 43 Конституції України  закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 1 Закону 2011-XII  соціальний захист військовослужбовців – це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Згідно з частинами 1-4 статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України регламентуються Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року № 1282-XII  (далі – Закон № 1282-XII).
У розумінні статті 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення – встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Положеннями статті 2 Закону № 1282-XII  встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Відповідно до  статті 4 Закону № 1282-ХІІ  індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Згідно зі  статтею 5 Закону № 1282-ХІІ    підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
За приписом статті 6 Закону № 1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених  статтею 4 цього Закону  грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим    постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078    (далі – Порядок № 1078).
Згідно з пунктом 1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Пунктом четвертим Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Відповідно до пункту 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Отже, аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем не здійснювалась індексація грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, що підтверджується матеріалами справи.
Також, за результатами розгляду звернення позивача від 29.04.2020, відповідачем не заперечувався факт не здійснення індексації грошового забезпечення позивача у зазначений період. Доводів стосовно того, що розмір грошового забезпечення позивача за вказаний період не підлягав індексації у зв`язку зі зміною величини індексу споживчих цін, відповідачем також не наведено та відповідних доказів не надано.
При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 26.03.2018  за № 248/1485 та Міністерства соціальної політики України від 16.07.2015  за № 10685/0/14-15/10, від 09.06.2016  за № 252/10/136-16 та від 08.08.2017 за № 78/0/66-17 мають інформаційний характер та не є нормативно-правовими актами. 
Зважаючи на вищевикладене, а також правову позицію викладену у постановах Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 825/874/17 та від 19.06.2019  у справі № 825/1987/17, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що військовою частиною НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016  по 01.03.2018.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення остаточного розрахунку у день виключення зі списків особового складу військової частини, визнання протиправними дій щодо не проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, а також зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 29.08.2019 року по дату винесення рішення у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.
Проходження військової служби регулюються  Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу"  і відповідними положеннями про проходження військової служби, про що свідчить частина 1 статті 2 даного Закону. Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, і незалежності та територіальної цілісності.
Частиною четвертою  статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"  встановлено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 116 КЗпП України    на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені    статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в    статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена  статтею 117 КЗпП України    відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Згідно рішення Вінницького окружного адміністративного судом у справі №120/1877/20-а від 08.08.2020 (дата набрання законної сили: 10.08.2020) визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.08.2019.
Також, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.08.2019.
Таким чином, право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2018 роках додаткову відпустку учаснику бойових дій було встановлено судом  та покладено на відповідача обов`язок здійснити таку виплату.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим    Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008    (далі - Положення №1153/2008) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Колегія суддів звертає увагу на те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені    статею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Відповідно до частини 2    статті  117 КЗпП України    якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.
Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі    статті 117 КЗпП України    стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 у справі № 524/1714/16-а.
З огляду на викладене, враховуючи задоволення Вінницьким окружним адміністративним судом  позовних вимог   ОСОБА_1 щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.08.2019, а також встановлений факт не проведення відповідачем нарахування та виплати позивачу за період з 01.01.2016  по 01.03.2018  сум індексації грошового забезпечення, колегія суддів  дійшла висновку про наявність у позивача права на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Схожа правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 06 серпня 2020 року у справі №805/2572/16-а, від 09 липня 2020 року у справі №821/2093/16.
При цьому слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, з посиланням на постанову від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зазначала що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України,  враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,    співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що навіть за умови безспірності факту невиплати відповідачем належних позивачу сум при звільненні, до проведення з позивачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними.
Колегія суддів також зазначає, що за приписами ст. 9 КАС України   суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього   Кодексу, в межах позовних вимог.
Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
Відповідно до ч. 5   ст. 308 КАС України   суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 звертаючись до суду визначив позовні вимоги саме щодо зобов`язання військової частини нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки  виплати індексації, тому на думку колегії суддів саме такі позовні вимоги мають вирішуватися судом апеляційної інстанції. 
З огляду на викладене та обґрунтовані висновки суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, а також зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, колегія суддів дійшла висновку про наявність у ОСОБА_1 права на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Однак, оскільки в позовній заяві позивач просив зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 29.08.2019  по дату винесення рішення у даній справі, за відсутності обґрунтованих причин щодо тривалого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, звернувся до суду лише 22.04.2020 та за відсутності фактичної виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018. Тому, з урахуванням співмірності щодо визначення суми відшкодування наявні підстави для часткового задоволення позовної заяви щодо нарахування та виплатити середнього заробітку за період з 01.06.2020  по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.
Отже, при здійсненні розрахунків та визначенні розміру належної до виплати суми відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , відповідач має виходити з розміру недоплаченої суми  із дотриманням співмірності при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020.
Таким чином, з урахуванням принципу справедливості та співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, наявні підстави для часткового задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання  військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дня звернення до суду у даній справі до фактичної виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.
У силу  п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі  ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині незадоволених вимог, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині з прийняттям нової постанови  про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовної вимоги щодо непроведення остаточного розрахунку у день виключення зі списків особового складу військової частини, визнання протиправними дій щодо не проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, а також зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 29.08.2019  по дату винесення рішення у даній справі.
В цій частині прийняти нове рішення, яким позовну вимогу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати   середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні (сум індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016  по 01.03.2018).
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01.06.2020 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Франовська К.С.    Біла Л.М.