Постанова
Іменем України
 
11 листопада 2020 року
місто Київ
 
справа № 291/1136/17
провадження № 61-44028св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Житомирської області від 23 липня 2018 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Борисюка Р. М., Шевчук А. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив скасувати наказ Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника (далі - Заповідник) від 15 серпня 2017 року № 334-о про звільнення з посади та поновити його на роботі.
Позивач обґрунтовував позов тим, що він працював на посаді старшого майстра господарського сектору адміністративно-господарського відділу Заповідника. 10 серпня 2017 року на підставі його заяви позивачу було надано 15 календарних днів відпустки без збереження заробітної плати з 16 серпня 2017 року до 30 серпня 2017 року з подальшим звільненням з роботи за угодою сторін. При цьому у період з 14 серпня 2017 року до 23 серпня 2017 року та з 28 серпня 2017 року до 04 вересня 2017 року позивач перебував на лікарняному, а тому звільнення, яке відбулося у період його тимчасової непрацездатності, здійснено відповідачем з порушенням трудового законодавства.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано незаконним наказ від 15 серпня 2017 року № 334-о про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого майстра господарського сектору адміністративно-господарського відділу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 30 серпня 2017 року та поновлено ОСОБА_1 на зазначеній посаді з 31 серпня 2017 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову та поновлюючи ОСОБА_1 на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача за угодою сторін відбулося під час його тимчасової непрацездатності, що суперечить трудовому законодавству.
Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 23 липня 2018 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення про відмову у позові.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що згідно із заявою від 10 серпня 2017 року про надання відпустки та подальше звільнення ОСОБА_1 між сторонами досягнуто домовленість між працівником і роботодавцем щодо подальшого звільнення позивача з роботи та визначено дату такого звільнення - 30 серпня 2017 року. Наведене спростовує доводи позивача щодо недосягнення сторонами домовленості про його звільнення за угодою сторін, оскільки, підписавши заяву на відпустку з подальшим звільненням, позивач фактично висловив своє волевиявлення на розірвання трудового договору у зазначений строк. Факт підписання зазначеної заяви особисто ОСОБА_1 не оспорював. На матеріалах справи та вимогах закону не ґрунтуються висновки суду першої інстанції про неврахування роботодавцем вимог трудового законодавства про заборону звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, оскільки за змістом частини третьої статті 40 КЗпП України у період тимчасової непрацездатності не допускається звільнення працівника з ініціативи власника (за винятком повної ліквідації підприємства), а не за угодою сторін. Таким чином, звільнення працівника за угодою сторін у період його тимчасової непрацездатності чинним законодавством не заборонено. З наведеного випливає, що відповідач дотримався норм законодавства, що регулюють звільнення працівника за угодою сторін, а тому висновок суду про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог закону є помилковим.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у вересні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Так, суд не врахував, що відповідач звільнив позивача у період його тимчасової непрацездатності, чим порушив вимоги трудового законодавства. Окрім цього, заявник звертався до відповідача із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати на підставі статті 25 Закону України «Про відпустки», втім відповідач не звернув увагу на заяву, а суд не надав оцінку таким протиправним діям відповідача. Також суд не врахував, що у заяві від 10 серпня 2017 року позивач не зазначав конкретну дату звільнення, з огляду на що суд дійшов помилкового висновку про законність звільнення позивача в останній день відпустки.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданому відзиві позивач просив відмовити у задоволенні касаційної скарги з підстав її необґрунтованості.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у вересні 2018 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 02 червня 2015 року перебував у трудових відносинах із Заповідником та працював на посаді старшого майстра господарського сектору адміністративно-господарського відділу.
10 серпня 2017 року позивачем подано заяву про надання відпустки терміном 15 календарних днів без збереження заробітної плати, починаючи з 16 серпня 2017 року, з подальшим звільненням за угодою сторін.
На підставі зазначеної заяви відповідачем видано наказ від 15 серпня 2017 року № 334-о про надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 15 календарних днів у період з 16 серпня 2017 року до 30 серпня 2017 року та про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади 30 серпня 2017 року за угодою сторін, відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
23 серпня 2017 року на адресу відповідача надійшла заява від ОСОБА_1 № 559, яка підписана представником за довіреністю ОСОБА_2 про надання відпустки без збереження заробітної плати в порядку пунктів 1, 6 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» у період з 28 серпня 2017 року до 11 вересня 2017 року.
30 серпня 2017 року № 574 представником позивача ОСОБА_2 від імені позивача подано заяву про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за угодою сторін 11 вересня 2017 року.
31 серпня 2017 року ОСОБА_1 з`явився до відділу кадрів відповідача, де йому запропоновано ознайомитися з наказом від 15 серпня 2017 року № 334-о «Про надання відпустки з подальшим звільненням з роботи», отримати обхідний лист працівника, який звільняється. Проте позивач відмовився ознайомлюватися з цим наказом, отримати обхідний лист та трудову книжку, про що роботодавцем складений відповідний акт від 31 серпня 2017 року.
Також встановлено, що згідно з листком непрацездатності, серії АГТ № 076999, ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 14 серпня 2017 року до 23 серпня 2017 року та згідно з листком непрацездатності, серії АДД № 0960311 - з 28 серпня 2017 року до 04 вересня 2017 року.
ОСОБА_1 на підставі його заяви про перебування на лікарняному призначена допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, з урахуванням перебування у зазначені періоди у відпустці без збереження заробітної плати (із 16 липня 2017 року до 30 серпня 2017 року) та звільнення за угодою сторін з 30 серпня 2017 року, про що свідчить витяг з протоколу № 24 засідання комісії із соціального страхування відповідача.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.
У випадку коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.
Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.
Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне та співпадаюче за змістом волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.
Згідно з усталеною судовою практикою, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України 
«Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.
Отже, підписавши заяву про надання відпустки з наступним звільненням, позивач фактично здійснив своє волевиявлення на розірвання трудового договору з останнього дня відпустки, а тому доводи касаційної скарги щодо незазначення у його заяві про звільнення за угодою сторін певної (визначеної) дати звільнення ґрунтуються на припущеннях позивача і помилковому тлумаченні норм права.
При цьому, як встановлено судами, факт особистого підписання ОСОБА_1 заяви від 10 серпня 2017 року ним не заперечувався. Висновки суду апеляційної інстанції у цій частині відповідають вимогам законодавства.
За відсутності згоди роботодавця на зміну шляхом відтермінування дати звільнення зазначене клопотання працівника про таке не має правового значення та не підлягало обов`язковому задоволенню роботодавцем.
Щодо доводів заявника про звільнення з роботи у період тимчасової непрацездатності Верховний Суд врахував таке
Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України, тобто через нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України).
04 вересня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення 
№ 6-р(ІІ)/2019 у справі № 3-425/2018(6960/18) за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому рішенні Конституційного Суду України, зокрема, вказав, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення).
Як зазначив Конституційний Суд України, істотними умовами укладення контракту є передбачення строку його дії, підстав його припинення чи розірвання. Таким чином, контракт укладається на строк, який встановлюється за погодженням сторін та містить чітке зазначення, коли розпочинається строк дії контракту та коли він закінчується. Проте наведене не може бути підставою для незастосування до працівників, які працюють відповідно до укладеного контракту, положень частини третьої статті 40 Кодексу, і такі працівники не можуть бути звільнені в день тимчасової непрацездатності або в період перебування у відпустці, оскільки це зумовить нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників, ускладнить їх становище та знизить реальність гарантій трудових прав громадян, встановлених Конституцією і законами України.
Отже, висновки суду апеляційної інстанції, що звільнення позивача з роботи під час тимчасової непрацездатності внаслідок закінчення строку дії контракту не відповідають наведеному Рішенню Конституційного Суду України.
Водночас, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19), Верховний Суд вважає, що оскільки позивач звільнений відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, Верховний Суд встанови обґрунтованість звільнення за цією підставою, отже відсутні підстави для його поновлення на роботі. Наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, у цьому випадку необхідно усунути шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме: визначити датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності - 05 вересня 2017 року(аналогічний підхід застосував Верховний Суд у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі № 310/2284/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 522/3410/15-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 320/7991/16, від 11 червня 2020 року у справі № 481/1043/17, від 08 липня 2020 року у справі № 752/11686/18, від 29 липня 2020 року у справі № 305/1229/18).
Під час вирішення цього спору Верховний Суд виходить з того, що гарантії, передбачені у частині третій статті 40 КЗпП України, поширюються на усіх працівників, які звільняються з підстав, передбаченими у статті 36 цього Кодексу.
Належним способом захисту в разі допущення такого порушення під час звільнення працівника із займаної посади є відповідна зміна судом дати його звільнення.
Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах доводів касаційної скарги та у межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права.
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але судом апеляційної інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
За приписами частин першої, третьої статті 412 ЦК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 23 липня 2018 року скасувати й ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади старшого майстра господарського сектору адміністративно-господарського відділу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 30 серпня 2017 року на 05 вересня 2017 року.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков

                                                                                                                        А. C. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик