Ухвала
Іменем України
23 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 183/2582/16
провадження № 61-14678ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П. розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2020 року в цивільний справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: Новомосковський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                               (м. Дніпро), ОСОБА_2 ,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: Новомосковський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - Новомосковський міськрайонний відділ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)), ОСОБА_2
Скарга мотивована тим, що з 28 квітня 2017 року в Новомосковському міськрайонному відділі ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції              (м. Дніпро) знаходиться виконавче провадження № 53853746 з примусового виконання судового рішення (виконавчий лист № 183/2582/16 від 13 лютого 2017 року) про стягнення з ОСОБА_2 на його користь 2 851,59 грн відшкодування майнової шкоди; 400,00 грн витрат, понесених на проведення автотоварознавчого дослідження; 3 295,24 грн судових витрат, а всього 6 546,83 грн.
25 жовтня 2018 року через поштове відділення м. Першотравенська він отримав постанову від 22 жовтня 2018 року про закінчення виконавчого провадження                              № 53853746, винесену державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Хрол В. М. Однак, згідно з випискою з банківської картки НОМЕР_1 ), на яку перераховувалися стягнуті у примусовому порядку кошти з боржника ОСОБА_2 , загальна сума, стягнута державною службою та перерахована на зазначений картковий рахунок, за період з      07 серпня 2017 року по 16 жовтня 2018 року становить 6 514,08 грн, в той час як за виконавчим листом № 183/2586/16 від 13 лютого 2017 року він повинен отримати від боржника ОСОБА_2 - 6 546,83 грн, за його підрахунками, сума боргу, що підлягає стягненню становить 32,75 грн.
З огляду на викладене,  ОСОБА_1 просив суд визнати дії державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області (Новомосковського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)) Хрол В. М. неправомірними, а постанову від 22 жовтня 2018 року про закінчення виконавчого провадження № 53853746 незаконною; постановити окрему ухвалу, в зв`язку з порушенням законодавства та виявлені чисельні недоліки в діяльності державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області (Новомосковського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)) Хрол В. М., та направити ухвалу до органів досудового розслідування; стягнути з Новомосковського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на його користь, з урахуванням попереднього (орієнтовного) розрахунку, судові витрати у справі в розмірі 2 368,83 грн, які складаються з витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту та компенсації за відрив від звичайних занять.
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області                                 від 19 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2020 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що перерахування 6 546,83 грн на картковий рахунок, реквізити якого стягувач ОСОБА_1 зазначив у своїй заяві, державний виконавець здійснив у спосіб і порядок, визначений у заяві стягувача про відкриття виконавчого провадження та відповідно до положень статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, утримання банком 33,41 грн комісії при здійсненні зарахування 6 546,83 грн на картковий рахунок стягувача є питанням договірних відносин між ОСОБА_1 та установою банку і не входить до компетенції державного виконавця.
03 жовтня 2020 року  ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.
Ухвалою Верховного Суд від 02 листопада 2020 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків, а саме: для сплати судового збору.
У листопаді 2020 року від скаржника надійшла заява про усунення недоліків з доказами сплати судового збору.
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 , як стягувачу по ВП № 53853746, було зараховано 6 644,36 грн, проте він повинен був отримати 6 677,77 грн (6 546,83 + 130,94), тобто недоотримана сума становить 33,41 грн.
Виходячи з положень частини п`ятої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», витрати пов`язані з зарахуванням примусово стягнутих з боржника коштів на рахунок стягувача, повинні покладатися на боржника.
Отже, стягувач не повинен нести додаткові витрати в зв`язку з примусовим виконання рішення суду про стягнення грошової суми з боржника та зарахування їх на його рахунок.
Суди попередніх інстанцій не врахували вказані обставини та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні скарги.
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2020 рокунеобхідно відмовити з огляду на наступне.
Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Даний закон набрав чинності 08 лютого 2020 року. Касаційна скарга надіслана засобами поштового зв`язку 18 червня 2020 року, тобто після набрання чинності вказаним законом, а відтак під час вирішення питання про прийняття даної касаційної скарги до розгляду суду слід керуватися положеннями процесуального законодавства, чинного станом на день подання касаційної скарги.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
Судами встановлено, що постановою державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Хрол В. М. від 28 квітня 2017 року на підставі заяви стягувача ОСОБА_1 від 19 квітня 2017 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 183/2582/16, виданого 29 березня 2017 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1                2 851,59 грн відшкодування майнової шкоди, 400 грн витрат, понесених на проведення автотоварознавчого дослідження, 3 295,24 грн судових витрат, всього 6 546,83 грн.
У своїй заяві про відкриття виконавчого провадження від 19 квітня 2017 року стягувач ОСОБА_1 зазначив про перерахування йому коштів на банківську картку, реквізити якої додав до заяви.
22 жовтня 2018 року державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Хрол В. М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що рішення суду виконане, заборгованість на користь стягувача утримано у повному обсязі, виконавче провадження закінчено, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
Проте, стягувач вважає, що постанова про закінчення виконавчого провадження винесена державним виконавцем передчасно, та має бути скасована оскільки за його підрахунками, згідно з випискою з банківської картки, до стягнення належить ще             32,75 коп.
Також судом встановлено, що відповідно до звіту Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про здійснені відрахування та виплати, з пенсії боржника ОСОБА_2 за виконавчим провадження № 53853746 від 11 липня 2017 року, за період з 01 серпня 2017 року по 31 серпня 2018 року утримано суму у розмірі 5 684,58 грн. Також у звіті містяться відомості про залишок боргу у розмірі 697,13 грн, та суму поштового збору у розмірі 165,12 грн.
Крім того, згідно з платіжним дорученням № 1528 від 20 серпня 2018 року Новомосковським міськрайонним відділом ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області на картку № НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 перераховано борг за виконавчим листом 183/2582/16 у сумі 697,13 грн. 
Згідно з платіжним дорученням № 1944 від 12 жовтня 2018 року Новомосковським міськрайонним відділом ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області на картку                                       № НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 перераховано борг за виконавчим листом 183/2582/16 в сумі 165,12 грн.
Таким чином, в ході примусового виконання рішення суду в рамках ВП № 53853746 на користь ОСОБА_1 з боржника ОСОБА_2 стягнуто та сплачено суму боргу у розмірі 6 546,83 грн (5 684,58 грн + 697,13 грн + 165,12 грн).
Відповідно до розпорядження № 53853746 від 22 жовтня 2018 року грошові кошти у сумі 130,94 грн, що складали суму авансового внеску, сплаченого ОСОБА_1 , перераховано на рахунок стягувача.
Відповідно до наданої виписки з картки ОСОБА_1 , на яку виконавчою службою перераховувалась сума заборгованості за виконавчим листом, та таблиці стягнутих коштів з боржника за період з серпня 2017 року по жовтень 2018 року у ВП № 53853746, вищезазначені грошові суми було перераховано виконавчою службою на картку стягувача, з яких банком, який обслуговує платіжну картку стягувача, була утримана комісія за перерахування коштів на картковий рахунок, яка складає 33,41 грн.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
За змістом розділу І Наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року                   № 2830/5 «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження», видами витрат виконавчого провадження є: 1) виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари; 2) пересилання документів виконавчого провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку; 3) послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій: експертів; зберігачів; перекладачів; суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій. 4) послуги поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; 5) проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; 6) послуги перевезення, зберігання арештованого майна, у тому числі транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці; 7) банківські послуги при операціях з іноземною валютою; 8) сплата судового збору; 9) плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження; 10) інші витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій.
Згідно з частинами першою, другою статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла з моменту відкриття спірного виконавчого провадження до 28 серпня 2018 року) грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. За письмовою заявою стягувача - фізичної особи стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем на зазначений стягувачем рахунок у банку або іншій фінансовій установі чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом, що здійснюється за його рахунок, крім переказу аліментних сум.
Відповідно до положень частини першої, другої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діє з 28 серпня 2018 року до дня закінчення спірного виконавчого провадження) грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - фізичній особі стягнуті з боржника кошти перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі (заяві про зміну реквізитів рахунку у банку або іншій фінансовій установі) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом не пізніше наступного робочого дня з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.
Отже, Закон України «Про виконавче провадження», наказ Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2830/5 «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження» не відносять можливі витрати стягувача, пов`язані з банківським обслуговуванням при зарахуванні коштів під час примусового виконання рішення суду на його рахунок, до витрат виконавчого провадження.
З огляду на викладене, витрати, понесені заявником у зв`язку з зарахуванням грошових коштів, направлених на погашення заборгованості за виконавчим листом, на його картковий рахунок у певній банківській установі, не відноситься до коштів виконавчого провадження (зокрема, до витрат виконавчого провадження).
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що державним виконавцем в повному обсязі були перераховані стягувачу грошові кошти у зв`язку з виконанням виконавчого листа, пред`явленого ним до виконання, перерахування 6 546,83 грн на картковий рахунок, реквізити якого стягувач ОСОБА_1 зазначив у своїй заяві, державний виконавець здійснив у спосіб і порядок, визначений у заяві стягувача про відкриття виконавчого провадження та відповідно до положень статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». 
При цьому, суди правильно зазначили, що утримання банком 33,41 грн комісії при здійсненні зарахування 6 546,83 грн на картковий рахунок стягувача є питанням договірних відносин між ОСОБА_1 та установою банку і не входить до компетенції державного виконавця.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
Таким чином, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.
Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2020 року в цивільний справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: Новомосковський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_2.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              А. А. Калараш

 	 	
                                                                                                         Є. В. Петров
                                                                                                         С. П. Штелик