16.12.20
22-ц/812/2094/20
Справа №473/3774/20 Головуючий суду першої інстанції – Ротар М. М.
Провадження №22-ц/812/2094/20   Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И 

16 грудня 2020 року                                          м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О. В.,
суддів: Самчишиної Н. В., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Колосовою О. М.,
за участі:
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 листопада 2020 року, постановлену за заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Ганна Анатоліївна, про визнання недійсним договору про розірвання договору купівлі-продажу нежилого приміщення,
У С Т А Н О В И В:
05 листопада 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФОП ОСОБА_1 ) подав до суду вказаний позов, у якому просив визнати недійсним договір від 12 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про розірвання договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 09 жовтня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Г. А.
Того ж дня ФОП ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 та заборони відповідачам та будь-якій іншій особі здійснювати будь-які дії, спрямовані на зміну права власності на вказане приміщення та заволодіння майном, зокрема шляхом звернення стягнення на зазначене нежиле приміщення.
Обґрунтовуючи свою заяву, позивач вказував, що відповідачі, у володінні яких залишається зазначене майно, мають можливість його реалізувати або знищити, що ускладнить у майбутньому виконання судового рішення та ефективний захист його законних прав.
Позивач вказував на те, що у договорі оренди нежитлового приміщення, який укладений між ним та ОСОБА_6 , міститься положення про його першочергове право на викуп орендованого приміщення після отримання орендодавцем необхідних правовстановлюючих документів. 
ФОП ОСОБА_1 наголошував на недобросовісності дій відповідачів, які спрямовані на зміну власника спірного майна з метою порушення його майнових прав, які полягають у законному сподіванні набуття статусу власника нежитлового приміщення.
Окремо позивачем вказано на наявність в провадженні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області цивільної справи про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 та переведення на нього прав та обов`язків покупця.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 листопада 2020 року у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що відсутня реальна небезпека, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або навіть неможливості у майбутньому виконання рішення суду. Заявником не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення його прав. Припущення заявника, що вищезазначене майно може бути реалізоване на момент виконання рішення суду не доведене. 
Не погодившись з ухвалою суду, ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його заяви.
Апелянт вказував, що суд першої станції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість його заяви. Надані ним докази підтверджують доводи, викладені ним в обґрунтування необхідності саме такого забезпечення його позову.
Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди нежитлового приміщення площею 68 кв.м по АДРЕСА_1 строком на 35 місяців з можливістю продовження строку.
01 жовтня 2018 року ОСОБА_4 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 128,4 кв.м. 
Іншим співвласником майна є ОСОБА_5 , якому Ѕ частка приміщення належить на підставі свідоцтва на право на спадщину за законом від 24 жовтня 2016 р. 
09 жовтня 2018 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 площею 128,4 кв.м. Продаж приміщення було вчинено за 859 300 грн.
ФОП ОСОБА_1 у листопаді 2018 року оскаржив вказані дії ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до суду, звернувшись до них з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частки приміщення та переведення прав та обов`язків покупця (справа №473/4414/18).
Ухвалами Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 листопада 2018 р., 06 лютого 2019 р. та 07 квітня 2020 р. у справі №473/4414/18 було забезпечено позов ФОП ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , який був змінений на заборону ОСОБА_3 здійснювати дії по відчуженню приміщення, а також шляхом заборони іншим особам вчиняти будь-які дії стосовно спірного приміщення площею 68 кв.м, яке знаходиться в оренді ФОП ОСОБА_1 , а саме проведення будь-якого ремонту, вивіз матеріальних цінностей.
15 березня 2019 року ФОП ОСОБА_1 перерахував на рахунок ТУ ДСА в Миколаївській області 429 650 грн.
У березні 2020 року покупець ОСОБА_3 подала до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 позов про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення коштів (справа № 473/858/20).
12 серпня 2020 року сторони договору купівлі-продажу спірного приміщення уклали договір про його розірвання, який був посвідчений приватним нотаріусом Кучеровою Г. А., зареєстровано в реєстрі за № 752.
У зв`язку з вказаними діями відповідачів ОСОБА_3 відмовилася від позову і провадження у справі № 473/858/20 було закрито, про що свідчить ухвала Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 жовтня 2020 р. 
Ухвалою від 13 листопада 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області закрив провадження у справі №473/4414/18 за позовом ФОП ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частки приміщення та переведення прав та обов`язків покупця у зв`язку з відсутністю предмета спору та скасував заходи забезпечення позову.
Вказана ухвала оскаржена ФОП ОСОБА_1 до апеляційного суду.
05 листопада 2020 року ФОП ОСОБА_1 подано позов про визнання недійсним договору від 12 серпня 2020 р. про розірвання договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 р. 
Відповідно до ст.ст.149, 150 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Серед іншого, позов може бути забезпечено шляхом заборони вчинення певних дій та накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).
Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 р. №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що зважаючи на обставини справи, позовні вимоги та надані докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для забезпечення позову ОСОБА_1 у викладеній ним редакції.
Позивачем на час розгляду заяви про забезпечення позову не було надано суду доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості у майбутньому ефективно захистити його порушені права, а також про намагання власника реалізувати спірне майно. 
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №490/3925/19.
Доводи апелянта висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 листопада 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

 Головуючий          О. В. Локтіонова

Судді         Н. В. Самчишина

       О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 16 грудня 2020 року.