ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року 
м. Київ

Справа №  910/1165/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець О.А. - головуючий, Губенко Н.М., Студенець В.І., 

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2020
(головуючий - Ходаківська І.П., судді Демидова А.М., Владимиренко С.В.)
та ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.06.2020
(суддя Андреїшина І.О.)

за скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
на бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у місті Коваль Л.І.
у справі №910/1165/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемтранс"
до Акціонерного товариства "Українська залізниця"
про стягнення 95 616,86 грн,

ВСТАНОВИВ:
Хід розгляду справи
1.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.04.2019, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2019, задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемтранс" (далі - Позивач) до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Відповідач) у повному обсязі, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 95616,86 грн збитків та 1921,00 грн судового збору. 
2.          Про примусове виконання зазначеного рішення суду Господарський суд міста Києва видав наказ від 29.08.2019 №910/1165/19 (далі - Наказ).
Короткий зміст скарги на дії та бездіяльність державного виконавця
3.          Відповідач подав скаргу на дії та бездіяльність державного виконавця (далі - Скарга), в якій просить: визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Коваль Л.І. щодо неповернення Наказу стягувачу без виконання на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження"; зобов`язати державного виконавця винести постанову про повернення Наказу стягувачу на підставі зазначеної норми. 
4.          Скарга мотивована тим, що на примусове стягнення за Наказом діяла пряма заборона, передбачена пунктом 3 розділу ІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" (далі - Закон №145-ІХ), у зв`язку з чим всі відкриті станом на 20 жовтня 2019 року виконавчі провадження, де боржником є Акціонерне товариство "Укрзалізниця", підлягають завершенню, а виконавчі документи - поверненню стягувачу. 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
5.          Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.06.2020, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2020, відмовлено в задоволенні Скарги. 
6.          Судові рішення мотивовані відсутністю підстав, з якими Закон України "Про виконавче провадження", а також Інструкція з організації примусового виконання рішень пов`язують повернення виконавчого документа стягувачу. Водночас суди дійшли висновку про те, що Законом №145-ІХ не заборонено звертати стягнення на грошові кошти, у тому числі Акціонерного товариства "Укрзалізниця". 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника 
7.          Відповідач подав касаційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню. Водночас Відповідач просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.  
8.          Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами пункту 3 розділу ІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №145-ІХ. На думку Відповідача, зазначена правова норма має застосовуватися не інакше як в контексті того, що виняток з правила, який дозволяє проводити виконавчі дії, стосується тільки тих грошових коштів і товарів, які були передані в заставу за кредитними договорами, а не будь-яких грошових коштів відповідних підприємств. 
9.          При цьому Відповідач зазначає, що лист Міністерства юстиції України від 24.12.2019 №3336-11.4.3-19 не є законодавчим або нормотворчим актом та носить виключно роз`яснювальний характер, що виключає можливість його застосування при вирішенні справи по суті. 
10.          Відповідач також посилається на невідповідність висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у постановах від 15.05.2020 у справі №904/5697/18, від 04.06.2020 у справі №904/1923/19.
11.          Водночас Відповідач звертає увагу на відсутність правової позиції Верховного Суду в складі суддів об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду щодо єдиної правозастосовчої практики стосовно пункту 3 розділу ІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №145-ІХ. На думку Відповідача, правильне тлумачення пункту 3 розділу ІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №145-ІХ становить виключну проблему, адже призвело до безпідставного розширення випадків, на які поширюється ця норма. 
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 
12.          Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін. 

13.          Позивач не погоджується з доводами, наведеними в касаційній скарзі, та вважає її такою, що не підлягає задоволенню. 
14.           Також Позивач заперечує проти клопотання Відповідача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки відповідач не навів обґрунтування того, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
15.          У силу статей 129, 1291 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
16.          Принцип обов`язковості судового рішення закріплений також у статтях 2, 18, 326 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
17.          Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
18.          У рішенні від 13.12.2012 №18-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

19.          У рішенні від 15.05.2019 №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 1291 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, зазначив, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.
20.          Водночас відповідно до частини 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
21.          Статтею 339 Господарського процесуального кодексу України також передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
22.          За вимогами статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
23.          Згідно зі статтею 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
24.          Разом з тим у разі, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, згідно з вимогами пункту 9 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу.
25.          Так, пунктом 3 розділу ІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №145-ІХ заборонено вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.
26.          Зокрема, згідно з додатком 2 до Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" до Переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані, на день набрання чинності Законом №145-ІХ було включене Акціонерне товариство "Українська залізниця".
27.          Системний аналіз змісту наведеної норми разом з іншими заборонами та мораторіями на звернення стягнення на майно боржників - державних підприємств, встановленими на момент прийняття Закону №145-ІХ, свідчить про їх спрямування на необхідність збереження об`єктів права державної власності, які були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", у зв`язку з їх стратегічним значенням для української економіки та національної безпеки з метою запобігти безконтрольному відчуженню майна, що складає єдиний майновий комплекс, у тому числі через застосування позаприватизаційних процедур. Винятком із зазначеної заборони є стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. 
28.          Тобто вказаною нормою Закону №145-ІХ з усього складу майна підприємства, призначеного для його діяльності, яким також є нерухоме майно (будівлі, споруди, земельні ділянки тощо), передбачено можливість звернення стягнення лише на конкретні види майна цього підприємства, зокрема, грошові кошти, що узгоджується з положеннями чинного законодавства України, а також відповідає меті та суті Закону №145-ІХ.
29.          З огляду на викладене Суд відхиляє посилання Відповідача на те, що передбачена пунктом 3 Розділу III "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №145-ІХ можливість проводити виконавчі дії стосується лише стягнення тих грошових коштів і товарів, які були передані у заставу за кредитними договорами, оскільки положення щодо передбаченої зазначеною нормою заборони вчинення виконавчих дій слід застосовувати таким чином, що така заборона не поширюється на стягнення грошових коштів боржників у будь-яких правовідносинах, а також окремо на стягнення товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами, які були ними укладені.
30.          Наведений висновок відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 20.11.2020 у справі №910/2809/19, ухваленій у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, підстав для відступлення від якої Суд не вбачає. 
31.          Водночас Суд звертає увагу, що у зазначеній постанові Верховний Суд відступив від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2020 у справі №904/5697/18, на яку посилається Відповідач у касаційній скарзі. 
32.          Враховуючи, що на час вирішення даної справи судом касаційної інстанції об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду ухвалено постанову від 20.11.2020 у справі №910/12809/19, якою усунуто неоднакове застосування судами положень пункту 3 Розділу III "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №145-ІХ, наведені відповідачем підстави щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв?язку з існуванням виключної правової проблеми та необхідністю формування єдиної правозастосовчої практики є необґрунтованими. Отже, Суд відхиляє зазначене клопотання Відповідача.
33.          З огляду на викладене Суд вважає слушним висновок судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі про відмову в задоволенні Скарги з огляду на відсутність підстав для повернення Наказу стягувачу, адже Законом №145-ІХ не заборонено звертати стягнення на грошові кошти Відповідача.
Позиція Верховного Суду
34.          Зважаючи на викладене, Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги, залишення без змін постанови суду апеляційної інстанції та ухвали суду першої інстанції.
Розподіл судових витрат
35.          Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          У задоволенні касаційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" відмовити.
2.          Ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.06.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2020 у справі №910/1165/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    О. Кролевець

Судді                                                                                                 Н. Губенко

                                                                                                               В. Студенець