Постанова 
Іменем України 
12 листопада 2020 року
м. Київ
Справа № 127/5440/18
Провадження №  51-3642 км 20 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого –                                  ОСОБА_1 ,
суддів:                                              ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 
при секретарі                                    ОСОБА_4 ,
за участю прокурора                          ОСОБА_5 ,       
засудженого (в режимі 
відеоконференції)                             ОСОБА_6 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за                 № 12018020020000296 за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в               с. Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, який зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 17 травня 2011 року за ч.2 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 296, ст. ст.70,  71 КК України, на 8 років 4 місяці  позбавлення волі, з конфіскацією майна, 6 червня 2017 року звільнений умовно-достроково з невідбутим строком покарання 9 місяців 13 днів,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, 
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 6 травня 2020 року, 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2020 року              ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України на 6 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 17 травня 2011 року, призначено остаточне покарання 6 років 6 місяців позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту затримання, тобто, з 20 січня 2018 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_6 в строк відбування покарання зарахований строк попереднього ув’язнення у цьому провадженні з 20 січня           2018 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув’язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишений тримання під вартою.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази у провадженні.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року, скасований.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 6 травня 2020 року цей вирок залишено без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 20 січня  2018 року о 00 год. 40 хв. через відчинені двері незаконно  проник до приміщення кухні кафе «Квартал» по пров. Ватутіна, 2 А в м. Вінниця, та реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, умисно, повторно викрав жіночу сумку, належну ОСОБА_8 ,  всередині якої знаходились її особисті речі на загальну суму 12745,40 гривень, а також жіночу сумку, належну ОСОБА_9 , з її особистими речами на загальну суму 454,25 гривень, та направився до виходу з приміщення кухні, де його помітили ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Розуміючи та усвідомлюючи, що його дії викрито сторонніми особами ОСОБА_6 вибіг з приміщення кафе з викраденим майном, завдавши своїми діями потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 12745,40 гривень та потерпілій ОСОБА_9 на загальну суму 454, 25 гривень.
Судом дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 3 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з проникненням у інше приміщення, вчинений повторно. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 просить ухвалу апеляційного суду скасувати у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги захисника щодо недопустимості доказів, не надав на них обґрунтованих відповідей, зокрема, щодо протоколів впізнання, недопустимості протоколу огляду місця події, під час якого фактично був проведений обшук ОСОБА_6 . Вказує, що відсутній протокол затримання ОСОБА_6 в порядку ст. 208 КПК України. Стверджує, що апеляційний суд, залишаючи вирок суду першої інстанції без зміни, не дотримався  вимог статей 50, 65 КК України, належним чином не врахував дані про особу засудженого і обставини вчинення злочину. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу захисника, просив її задовольнити.
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводівскарги захисника ОСОБА_7 , заперечив проти її задоволення.
Мотиви Суду
Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку та повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною і обґрунтованою.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що  рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Окрім додержання цих вимог, в судовому рішенні слід проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні матеріалами всі доводи, наведені  в апеляції, і дати на кожен із них вичерпну відповідь.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення, мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як убачається з ухвали суду апеляційної інстанції, ці вимоги закону при перегляді кримінального провадження апеляційним судом виконані.
До апеляційного суду на вирок місцевого суду апеляційні скарги подали прокурор та захисник. Зокрема, в поданій апеляції захисником ставилося питання про скасування вироку суду першої інстанції в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та недопустимістю доказів. 
Апеляційний суд, перевіряючи ці доводи, в межах апеляційних вимог, відповідно до            ч. 1 ст. 404 КПК України вказав, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, який відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується наявними у справі доказами, в їх сукупності.
Суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 за викладених у вироку обставин, на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, оцінених відповідно до правил статей 85, 86 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності й достатності, зокрема, протоколів оглядів місця події, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілих ОСОБА_8 ,           ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , висновку експерта № 644-648/18-21. Судом також досліджено протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення.
Доводи захисника про недопустимість, як доказу, протоколу впізнання особи, були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано зазначив, що доводи в цій частині спростовані дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема, показаннями потерпілих.
Так, в судовому засіданні суду першої інстанції потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 підтвердили, що саме ОСОБА_6 вони бачили в приміщенні кухні кафе при викладених фактичних обставинах справи. Факт викрадення речей також підтвердила допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 . Показання потерпілих та свідків суд визнав такими, що є логічними, послідовними та узгодженими між собою та з іншими доказами по справі.
Щодо доводів захисника про недопустимість протоколу огляду місця події як доказу, колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Огляд  місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчих (розшукових) дій, а також джерелом отримання доказів.
За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження.
Як убачається з матеріалів провадження, на підставі повідомлення про вчинення злочину, яке надійшло до чергової частини, слідчим 20 січня 2018 року у присутності понятих було проведено огляд місця події у приміщенні кафе «Квартал» та прилеглої до нього території по вул. Ватутіна в м. Вінниця, в якому знаходилось викрадене майно, огляд території по вул. Ватутіна в м. Вінниця поблизу струмка, в ході якого вилучено сумку з речами, та огляд території біля будинку № 28 по вул. Баженова в            м. Вінниця, під час якого в ОСОБА_6 виявлено та вилучено сумочку з особистими речами, про що складено відповідні протоколи.
Протоколи огляду місця події від 20 січня 2018 року складені із дотриманням вимог, встановлених статтями 104, 105, 107, 237 КПК України.
При цьому в судовому засіданні суду було досліджено заяву ОСОБА_6 від 20 січня 2018 року (а.п. 60, Т.2), з якої вбачається, що він добровільно віддав слідчому жіночу сумку з речами, які в ній знаходились, та грошові кошти.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що працівниками поліції фактично було проведено не огляд місця події, а обшук ОСОБА_6 .
Безпідставні і доводи касаційної скарги захисника про відсутність протоколу затримання ОСОБА_6 в порядку ст. 208 КПК України. 
Перевіркою матеріалів кримінального провадження не виявлено порушень вимог статей 207 - 211 КПК України, оскільки затримання ОСОБА_6 за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, відбулося 20 січня 2018 року, із дотриманням вимог ст. 208 КПК України, про що складено відповідний протокол (а.п. 94-96, Т.2) і надалі ухвалою слідчого судді від 22 січня 2018 року щодо нього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а строк тримання під вартою ухвалено рахувати з моменту затримання, тобто з 01 год.                   20 січня 2018 року.
Крім цього, твердження захисника у касаційній скарзі про невідповідність призначеного   ОСОБА_6  покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про його особу, колегія суддів вважає непереконливим.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника, належним чином перевірив доводи про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення через суворість, визнав їх безпідставними, належним чином мотивувавши своє рішення.
Колегія суддів апеляційної інстанції дійшла обґрунтованого висновку, що з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення умисних злочинів, в тому числі корисливих, не став на шлях виправлення, не зробив належних висновків, знову вчинив тяжкий умисний корисливий злочин в період непогашеної судимості та умовно-дострокового звільнення, вину не визнав та у вчиненому не розкаявся.
З урахуванням вищенаведених обставин, суд дійшов правильного висновку, що для виправлення і перевиховання ОСОБА_6 необхідний певний строк ізоляції від суспільства, а призначене покарання, передбачене ч. 3 ст. 186 КК України, в межах санкції частини статті, відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, на усі доводи апеляції захисника засудженого надано ґрунтовні відповіді, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є переконливою і сумнівів не викликає.
Доводів про істотні порушення процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність і обґрунтованість судового рішення, у касаційній скарзі не наведено, а тому вона задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 6 травня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6  – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                                ОСОБА_12