Номер провадження: 22-ц/813/1615/20 
Номер справи місцевого суду: 522/10990/15-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.
суддів колегії: Дрішлюка А.І.,
Громіка Р.Д., 
при секретарі: Вороновій Є.Р.,
за участю: представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року по справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

29 травня 2015 року Державна іпотечна установа звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 30 липня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТрансБанком» та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит №601070001, за умовами якого банк надав позичальнику в кредит грошові кошти у сумі 740 256,00 гривень, строком до 30 липня 2018 року, включно, зі сплатою 14,0% річних. 
У забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит, 30 липня 2007 року між банком, позичальником та ОСОБА_3 , був укладений договір поруки №60/1, а також 30 липня 2007 року між банком, позичальником та ОСОБА_4 був укладений договір поруки №60/2. 
У подальшому, 08 грудня 2011 року між банком та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги №10, згідно якого банк передав позивачеві всі права вимоги за договором про іпотечний кредит, іпотечним договором та договорами поруки. 
Посилаючись на те, що в обумовлені договором строки позичальник свої зобов`язання не виконує та не здійснює відповідні платежі з погашення кредиту. 
У зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків по договору про іпотечний кредит у відповідачів станом на 21 квітня 2015 року утворилася заборгованість по основній сумі боргу - 427 810, 35 грн., по нарахованим відсоткам - 58 202.15 грн., пені за простроченням сплати кредитних коштів - 24 403,88 грн., інфляційні витрати - 29 476, 45 грн..
На підставі зазначеного та з правових підстав вказаних у позовній заяві Державна іпотечна установа звернулась до суду із вказаним позовом та просила задовольнити позов у повному обсязі.
Справу розглянуто за відсутності сторін.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі Державна іпотечна установа просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджено поштовими повідомленнями про отримання ними судових повісток.
Крім того, інтереси відповідача ОСОБА_1 представляє її довірена особа, а від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та в якій він просить задовольнити вимоги апеляційної скарги.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши  матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 30 липня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТрансБанком» та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит №601070001, за умовами якого банк надав позичальнику в кредит грошові кошти у сумі 740 256,00 грн., строком до 30 липня 2018 року, включено, зі сплатою 14,0% річних (т. 1 а. с. 8-14). 
У забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит: 
30 липня 2007 року між банком, позичальником та ОСОБА_3 , був укладений договір поруки №60/1 (т. 1 а. с. 15-19); 
30 липня 2007 року між банком, позичальником та ОСОБА_4 був укладений договір поруки №60/2 (т. 1 а. с. 20-24). 
Відповідно до довідки про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит, наданою Державною іпотечною установою, заборгованість за вказаним договором станом на 21 квітня 2015 року склала по основній сумі боргу - 427 810, 35 грн., по нарахованим відсоткам - 58 202.15 грн., пені за простроченням сплати кредитних коштів - 24 403,88 грн., інфляційні витрати - 29 476, 45 грн. (т. 1 а. с. 6-7).
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. 
Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Згідно із  положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Так, обґрунтовуючи вимоги своєї позовної заяви Державна іпотечна установа надає Договір відступлення права вимоги №10 від 08 грудня 2011 року, відповідно до умов якого Державна іпотечна установа відступає, а ПАТ «Банк Перший» набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатку №1 до даного Договору, який є його невід`ємною частиною (т. 1 а. с. 25-27). 
Згідно додатку №1 до Договору про відступлення права вимоги №10 від 08 грудня 2011 року (пункт 16), він стосувався також договору про іпотечний кредит №601070001 від 30 липня 2007 року, укладеного між АКБ «ТрансБанк» та позичальником ОСОБА_1 , іпотечного договору №60/ДІУ від 30 липня 2019 року, та договорів поруки від 30 липня 2007 року №60/1 та №60/2 (т. 1 а. с. 28-33).
Лише у додатках до апеляційної скарги, на підтвердження права вимоги за спірним договором про іпотечний кредит, Державна іпотечна установа надає Договір відступлення права вимоги №654 від 30 серпня 2007 року, згідно якого АКБ «ТрансБанк» відступає, а Державна іпотечна установа набуває всі права вимоги за: Договором про іпотечний кредит №601070001 від 30 липня 2007 року, укладеного між АКБ «ТрансБанк» та позичальником ОСОБА_1 , Іпотечним договором №60/ДІУ від 30 липня 2019 року, та Договором поруки від 30 липня 2007 року №60/1 та №60/2 (т. 2 а. с. 32-36).
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими  і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення вказаних норм права, позивач Державна іпотечна установа, не надала ні у суді першої, ні у суді апеляційної інстанції доказів того, що ними не було виконано вимоги п. 2.1 Договору відступлення права вимоги №10 від 08 грудня 2011 року та те, що вказаний договір не був виконаний сторонами та у позивача залишилось право на стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №601070001 від 30 липня 2007 року, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Отже,  суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що законні підстави для задоволення позову відсутні. 
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від  28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову  немає. 
 Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року залишити без змін.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 29 вересня 2020 року.
       
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік