Справа № 462/6319/18                                 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М. 
Провадження № 22-ц/811/1001/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 80

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
                головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Приколоти Т.І., Шандри М.М.,
за участі секретаря: Ждан К.О.,
з участю представника Львівської міської ради– Нагорняка Р.І., представника Управління охорони здоров`я департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради – Шмотолохи О.П., Казмірчука Ю.Р. та його представника Реймера В.Є.,розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської міської ради та Управління охорони здоров`я департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради на ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 21 лютого 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі №462/6319/18 за позовом ОСОБА_1 до Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

ВСТАНОВИЛА: 

         Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду міста Львова від 21 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі №462/6319/18 - задоволено.
Замінено сторону виконавчого провадження, боржника Комунальну 3-ю стоматологічну поліклініку м. Львова на Львівську міську раду та Управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради у справі №462/6319/18.
       Ухвалу суду оскаржили Львівська міська рада та Управління охорони здоров`я департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради подавши відповідні апеляційні скарги.
       В апеляційних скаргах посилаються на те, що основною умовою при заміні сторони виконавчого провадження є її вибуття. Вважають, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, не врахував, що підстави правонаступництва Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова відсутні, оскільки така відповідно до норм ст. 442 ЦПК України як сторона виконавчого провадження не вибувала.
       Суд першої інстанції не врахував, що в матеріалах справи відсутні та заявником не додано докази зміни правонаступника, тобто вибуття сторони виконавчого провадження, а саме Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова, з підстав визначеними процесуальним нормам права.
       Вказують на те, що відсутні підстави визначені ЦПК України, ЦК України та Законом України «Про виконавче провадження» щодо заміни сторони виконавчого провадження боржника - Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова на Львівську міську раду та управління охорони здоров`я департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.
       Відповідно до колективного договору Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова та до вимог чинного законодавства України обов`язок щодо виплати заробітної плати та забезпечення своєчасності таких виплат покладено на роботодавця - Комунальну 3-ю стоматологічну поліклініку м. Львова. 
Львівська міська рада та управління охорони здоров`я департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради не можуть бути стороною у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/6319/18, оскільки такі не є роботодавцями заявника - ОСОБА_1 та не перебувають з ним у трудових відносинах.
       Крім того зазначають, що суд при винесенні оскаржуваної ухвали посилається на норми статей ГК України, що стосуються комунальних унітарних підприємств та казенних підприємств. Однак, як підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, організаційна правова форма Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова - комунальна організація (установа, заклад), а отже на даний заклад охорони здоров`я не можуть поширюватися норми статей ГК України, що стосуються комунальних унітарних підприємств та казенних підприємств.
       Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі №462/6319/18 оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції порушив норми Бюджетного кодексу України, оскільки не врахував, що відповідно до п. 38 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України заявник не може бути одержувачем бюджетних коштів.
       Просять ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 21 лютого 2020 рокускасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Львівської міської ради– Нагорняка Р.І. та представника Управління охорони здоров`я департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради – Шмотолохи О.П. на підтримання апеляційних скарг, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на їх заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 22 листопада 2018 року Залізничним районним судом м.Львова по справі №462/6319/18 ухвалено рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено стягнути з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова (ідентифікаційний код в ЄДРПОУ 01984317, м. Львів, вул. С.Петлюри, 17) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 – 16636 (шістнадцять тисяч шістсот тридцять шість) грн. 00 коп. заборгованості по заробітній платі за період з січня по серпень 2018 року. Також стягнути з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова 704,80 грн. судового збору в дохід держави.
26 грудня 2018 року вказане рішення набрало законної сили та 29 січня 2019 року Залізничним районним судом м. Львова видано виконавчий лист №462/6319/18.
Відповідно до п.9 ч.3 ст.129 Конституції України серед основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Крім того, у відповідності до ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Також, судом встановлено, що судове рішення у справі №462/6319/18 на сьогодні залишається не виконаним, через відсутність коштів на рахунках  Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова та прийняття Львівською міською радою рішення про ліквідацію боржника.
Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, долученої до матеріалів заяви, Комунальна 3-я стоматологічна поліклініка м. Львова з 29 листопада 2018року перебуває в стані припинення (т.1а.с.44).
Ухвалою Львівської міської ради від 29 листопада 2018р. № 4242 «Про припинення Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова шляхом приєднання до Комунального некомерційного підприємства “Стоматологічна поліклініка № 4“» вирішено: припинити Комунальну 3-ю стоматологічну поліклініку м. Львова шляхом приєднання до Комунального некомерційного підприємства “Стоматологічна поліклініка № 4“; утворити комісію з припинення Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова шляхом приєднання до Комунального некомерційного підприємства “Стоматологічна поліклініка № 4“; затверджено її персональний склад та призначено ліквідатора.
З копії Статуту Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова (нова редакція) 2016 р. вбачається, що Комунальна 3-я стоматологічна поліклініка м. Львова є закладом охорони здоров`я, бюджетною установою комунальної форми власності, створена на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 18 травня 1978р. №283.
Установа заснована на власності територіальної громади м. Львова; засновником є Львівська міська рада, уповноваженим органом якого є Управління охорони здоров`я Львівської міської ради; установа проводить господарську діяльність у сфері охорони здоров`я. Відповідно до розділів 3, 5 Статуту установу було створено для здійснення некомерційної господарської діяльності, а його майно перебуває в комунальній власності та було закріплене за ним на праві оперативного управління; все майно та кошти належать засновнику.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 78 ГК України, комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування у розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника — відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою.
У відповідності до ст. 136 ГК України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених ГК та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.
Отже, право оперативного управління є найбільш обмеженим правовим титулом, похідним від права власності, який обмежується не тільки законом та статутом, але й власником майна.
З огляду на викладене, здійснення господарської діяльності комунальним некомерційним підприємством без мети одержання прибутку, на основі матеріальної бази, яка не є його власністю та не включається до ліквідаційної маси в разі ліквідації такого підприємства, зумовлює для законодавця необхідність регулювання спірних відносин у такий спосіб, який би дозволив захистити інтереси можливих кредиторів суб`єкта некомерційної господарської діяльності – таке регулювання здійснено через механізм закріплений у ст. ст. 77, 78 ГК України.
Так, відповідно до ч. 10 ст. 78 ГК України особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом.
Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 76 ГК України встановлено, що казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. У рішенні про створення казенного підприємства визначаються обсяг і характер основної діяльності підприємства, а також орган, до сфери управління якого входить підприємство, що створюється. Реорганізація і ліквідація казенного підприємства проводяться відповідно до вимог цього Кодексу за рішенням органу, до компетенції якого належить створення цього підприємства. Майно казенного підприємства закріплюється за ним на праві оперативного управління.
У відповідності до ч. 3 ст. 77 ГК України орган, до сфери управління якого входить казенне підприємство, здійснює контроль за використанням та збереженням належного підприємству майна і має право вилучити у казенного підприємства майно, яке не використовується або використовується не за призначенням, та розпорядитися ним у межах своїх повноважень.
Згідно з приписами ч. 7 ст. 77 ГК України казенне підприємство відповідає за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства.
При цьому умовою покладення субсидіарної відповідальності на орган місцевого самоврядування за змістом ч. 7 ст. 77 ГК та ч. 10 ст. 78 ГК України є недостатність коштів, які є у розпорядженні комунального підприємства.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18).
Також Верховний Суд звернув увагу на низку випадків, де ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30.11.2004 у справі «Михайленки та інші проти України», п. 45, рішення від 04.04.2006 у справі «Лисянський проти України», п. 19, рішення від 03.04.2007 у справі «Кооператив Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», пп. 18 та 19, рішення від 12.04.2007 у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», п. 35, рішення від 15.01.2008 у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії». 
Крім цього, Європейський Суд з прав людини також висловив позицію і щодо субсидіарної відповідальності муніципального органу за зобов`язанням муніципального підприємства. Так, у п.62 рішення у справі «Єршова проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що, враховуючи публічний характер діяльності підприємства, істотний ступінь контролю за його майном з боку муніципальних органів влади і рішень останніх, які мали наслідком передачу майна і подальшу ліквідацію підприємства, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що підприємство не було наділене достатньою організаційною та управлінською незалежністю від муніципальних органів влади. Отже, незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції визнані відповідальними за діяльності і бездіяльність підприємства.
Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції.
В суді апеляційної інстанції представники Львівської міської ради та Управління охорони здоров`я департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради підтвердили, що на даний часу Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова відсутні кошти для погашення заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 , однак вважають, що до офіційного припинення діяльності поліклініки, відповідальність за невиплату заробітної плати працівникам покладається саме не неї. 
У той же час, як встановлено вище, Комунальна 3-я стоматологічна поліклініка м. Львова перебуває у стані припинення з 29 листопада 2018 року, конкретні строки завершення процедури припинення цієї юридичної особи не відомі, заробітна плата працівникам не виплачується
Отже, незважаючи на те, що Львівська міська рада та Управління охорони здоров`я департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради не є безпосередніми роботодавцями ОСОБА_1 та не перебувають з ним у безпосередніх трудових відносинах, саме названі Установи несуть відповідальність за боргові зобов`язання Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова, щодо погашення заборгованості по заробітній платі працівникам, в тому числі, за судовими рішеннями, які набрали законної сили.
За наведених обставин, без зміни сторони виконавчого провадження, рішення суду залишиться без виконання, що призведе до порушення ст.129 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частинами 1, 2 ст. 442 ЦПК України встановлено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд змінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.
У відповідності до ч. 5 ст. 442 ЦПК України положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
Згідно частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Заміна сторони правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу.
Аналогічні висновки зробив і Верховний Суд у постанові від 05.12.2018р. у справі №643/4902/14-ц та Верховний Суд України в постанові від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13.
Судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутися до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Враховуючи наведене, суд першої інстанції вірно зазначив, що судове рішення у справі №462/6319/18 про задоволення вимог заявника не виконане боржником і не припиняє зобов`язальних правовідносин для сторін, тому дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
       
  ПОСТАНОВИЛА:   

       Апеляційні скарги Львівської міської ради та Управління охорони здоров`я департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради – залишити без задоволення.
               Ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 21 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повний текст постанови складено 06 листопада 2020 року.

Головуючий:         Савуляк Р.В. 

Судді:                Приколота Т.І.

                                                                               Шандра М.М.