ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року	Львів	Справа № 380/3537/20 пров. № А/857/10673/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Мікули О.І., Ніколіна В.В. 
з участю секретаря судового засідання     Пильо І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування наказу Львівської митниці ДФС від 13.04.2020 №142–о «Про звільнення ОСОБА_1 », визнання протиправною бездіяльності комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС, зобов`язання Галицьку митницю Держмитслужби запропонувати посаду з урахуванням його переважного права на залишення на роботі, стягнення з Галицької митниці Держмитслужби заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення з Галицької митниці Держмитслужби моральної шкоди в розмірі 10000 гривень за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року (суддя першої інстанції Коморний О.І., м. Львів, повний текст складено 14.08.2020),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про :
- визнання протиправним та скасування наказу Львівської митниці ДФС від 13.04.2020 № 142-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- визнання протиправною бездіяльності комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС яка протягом встановленого тримісячного строку на реорганізацію (тобто з 28.11.2020 до 28.02.2020) не видала позивачеві попередження про наступне вивільнення з пропозицією щодо подальшого працевлаштування;
- зобов`язання Галицької митниці Держмитслужби запропонувати ОСОБА_1 посаду в Галицькій митниці Держмитслужби (як в органі правонаступнику Львівської митниці ДФС з урахуванням його переважного права на залишення на роботі, передбаченого ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України;
- стягнення з Галицької митниці Держмитслужби на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу з 15.04.2020 до набрання законної сили судовим рішенням у справі (з врахуванням обов`язкових податків, зборів, внесків);
- стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Галицької митниці Держмитслужби на користь позивача моральної шкоди в розмірі 18 000 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено повністю. 
Не погодившись із таким рішенням, його оскаржив позивач. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове – про повне задоволення позовних вимог. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що з 1992 року працював в системі митної служби. З 01.05.2019 по 15.04.2020 займав посаду державного інспектора митного поста «Мостиська-залізничний» Львівської митниці ДФС. Наказом від 13.04.2020 за № 142-о його звільнено із займаної посади з 15.04.2020 на підставі п. 1 ч. 1    ст. 40 КЗпП України. Наказ винесено у зв`язку з реорганізацією Львівської митниці ДФС шляхом її ліквідації та приєднання до новоствореної Галицької митниці Держмитслужби. Зазначає, що відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019р. № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» постановлено реорганізувати деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної митної служби, згідно якої територіальні органі ДФС, а саме: Івано-Франківська митниця ДФС; Львівська митниця ДФС; Тернопільська митниця ДФС; повинні бути реорганізовані шляхом приєднання до новоствореного (згідно додатку 1 до ПКМУ) територіального органу - Галицької митниці Держмитслужби. На виконання цієї постанови КМУ, винесено наказ Державної фіскальної служби України від 25.11.2019 за №30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС», яким розпочато процедуру реорганізації у тому числі й Львівської митниці ДФС. Даним наказом, зокрема, визначено строк проведення реорганізації митниць ДФС - три місяці з дня опублікування повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи. На виконання п. 2 Наказу № 30-рг від 25.11.2019р. Львівською митницею ДФС винесено наказ від 27.11.2019р. за № 630 «Про затвердження персонального складу Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС». 28.11.2019р. за вих. № 372/13-70-10/37 заступником начальника управління начальником відділу кадрового адміністративного управління по роботі з персоналом Львівської митниці ДФС Дацій Т.М. направлено службову записку до керівників структурних підрозділів Львівської митниці ДФС, щодо ознайомлення всіх підпорядкованих працівників з Постановою КМУ від 02.10.2019 № 858ита наказом ДФС від 25.11.2019 № 30-рг. Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019р. № 858 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби» та наказу ДФС України від 25.11.2019р. № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС», п/п 5 пункту 21 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 р. № 1074 (далі – Порядок здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією), до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців комісією з реорганізації Львівської митниці ДФС до державного реєстратора подано відповідні документи та офіційно з 28.11.2019 розпочато реорганізацію Львівської митниці. З цієї дати розпочався тримісячний строк проведення реорганізації, тобто до 28.02.2020 повинні були бути здійснені заходи з реорганізації та видані попередження. Однак у вказаний строк такого попередження він не отримував.  Статтею 49-2 КЗпП України визначено порядок вивільнення працівників. Даною нормою передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Апелянт звернув увагу на те, що листом Львівської митниці ДФС від 17.12.2019 № 4343/813/13-70-04 Галицька митниця Держмитслужби була повідомлена про заплановане до 21.12.2019 вручення посадовим особам Львівської митниці ДФС повідомлень про наступне вивільнення та забезпечення одночасно з попередженням про звільнення надання пропозицій працівникам митниці іншої роботи в Галицькій митниці Держмитслужби. Наказом Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 № 666 «Про попередження про наступне вивільнення» Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС працівники Львівської митниці ДФС мали бути письмово попереджені про вивільнення із займаних посад та звіт про заплановане вивільнення мав бути скерований до центру зайнятості. Згідно п. 213 Додатку до наказу від 21.12.2019 № 666 прізвище позивача потрапило у список, якого повинні були письмово попередити про вивільнення із займаною посади. Однак, в порушення діючого законодавства жодної пропозиції позивачеві надано не було та попередження про наступне вивільнення позивачеві також не надано. 13.02.2020 набрала чинності редакція ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» відповідно до якої суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Однак апелянт вважає, що такі норми до нього не мали бути застосовані, оскільки реорганізацію було здійснено, коли діяли норми КЗпП України, які передбачали обов`язкову пропозицію посади в органі, що створюється. Оскільки до правовідносин щодо попередження про його вивільнення підлягав застосуванню КЗпП України, стверджує, що митницею порушений порядок попередження про звільнення визначений КЗпП, не взято до уваги його бажання на переведення до Галицької митниці, не виконано обов`язку по пропонуванню іншої роботи в той час коли була можливість його працевлаштування, тобто не виконано обов`язку по працевлаштуванню, не проведено консультацій з профспілковим органом, що є підставою для визнання наказу про його звільнення протиправним та зобов`язання Галицької митниці Держмитслужби запропонувати йому посаду в Галицької митниці Держмитслужби, стягнути заробітну плату за вимушений прогул та моральну шкоду.
Галицька митниця Держмитслужби подала відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому вказала про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Відповідач зауважив, що наказ Львівської митниці ДФС № 142-о від 13 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади державного інспектора митного поста «Мостиська-залізничний» Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України є законним. Зауважила, що визначальним моментом встановлення події, з якої слід визначати початок настання правовідносин, пов`язаних із припиненням державної служби, є вручення працівнику попередження про наступне вивільнення. Саме на даному етапі виникають правовідносини, пов`язані із припиненням державної служби. Оскільки попередження про наступне вивільнення позивачу вручено 10 березня 2020 року, до цих правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про державну службу», в редакції Закону України від 14.01.2020 №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», що встановлює 30-денний строк для попередженню про вивільнення, а також право (не обов`язок) суб`єкта призначення або керівника державної служби пропонувати будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). 
У судовому засіданні представник позивача Кузнєцов А.І. підтримав апеляційну скаргу та дав пояснення аналогічні викладеним доводам. 
Представник відповідача заперечив щодо задоволення апеляційної скарги з  підстав, викладених у відзиві. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 працював в органах митної служби з 1992 року. 
Наказом Львівської митниці ДФС №304-о від 23.04.2019 (т.1 а.с.199-201) ОСОБА_1 переведено на посаду державного інспектора митного поста «Мостиська-залізничний» Львівської митниці ДФС, звільнивши із займаної посади державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Львів-поштовий» Львівської митниці.
Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено Галицьку митницю Держмитслужби та реорганізовано Львівську митницю ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби.
Згідно з п.1 наказу ДФС України від 25.11.2019 №30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС» розпочато реорганізацію Львівської митниці ДФС. Пунктом 2 даного наказу утворено комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС. Пунктом 4 визначено строк проведення реорганізації митниць ДФС три місяці з дня опублікування повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.
В Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 28.11.2019 внесено інформацію про рішення щодо припинення юридичної особи - Львівської митниці ДФС.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної митної служби» від 04.12.2019 №1217-р погоджено пропозицію Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення з 08.12.2019 Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2019 №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України», функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.
З дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України про початок роботи Державної митної служби України повноваження Львівської митниці ДФС перейшли до Галицької митниці Держмитслужби.
Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, 14.11.2019 проведена державна реєстрація як юридичної особи - Галицької митниці Держмитслужби.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України про початок роботи Державної митної служби України повноваження Львівської митниці ДФС перейшли до Галицької митниці Держмитслужби з 00.00 год. 08.12.2019.
Керівником комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС 21.12.2019 прийнято наказ №666 «Про попередження про наступне вивільнення», яким наказано письмово попередити про наступне вивільнення із займаних посад працівників Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-УШ «Про державну службу» згідно зі списком, в який був включений позивач .
Наказом Львівської митниці ДФС №03 від 07.02.2020 скасовано наказ №666 як такий, що не реалізований з причин відсутності на роботі члена Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС, на якого було покладено обов`язок вжиття заходів щодо вручення попереджень про наступне вивільнення, які не були вручені.
Наказом Львівської митниці ДФС від 10.03.2020 №07 «Про попередження про наступне вивільнення» (том 1 а.с.205) наказано Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад на підставі п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VІІ та п.1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) згідно списку, що додається. В додатку до вищезазначеного наказу «Про попередження про наступне вивільнення» зазначений позивач (т.1 а.с.211).
Із попередженням про наступне вивільнення ОСОБА_1 ознайомлений 10.03.2020 (том 1 а.с.202).
Наказом Львівської митниці ДФС від 13.04.2020 № 142-0 ОСОБА_2 звільнений 15.04.2020 із посади державного інспектора митного поста «Мостиська-залізничний» Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, із змінами, пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про законність звільнення позивача зі служби з таких підстав. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАСУ) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою та шостою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу». Пунктом 1 ст.1 цього Закону визначено, що державна служба – це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Згідно ч.ч.1,2 ст.3 Закону України «Про державну службу» цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Частинами 2 – 3 ст.5 Закону України «Про державну службу» передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до п. 4 ч.1    ст.83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені, статтею 87 Закону України «Про державну службу», зокрема, відповідно до п.1 ч.1 цієї статті підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Частиною 3 зазначеної статті ( в редакції згідно із Законом України від 14.01.2020 р. N 440-IX) встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11    частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1    статті 87 цього Закону регулюється також нормами    Кодексу законів про працю України, а саме статтями 40 та 49-2 КЗпП України.
Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Наказ про звільнення повинен обов`язково містити підставу звільнення з нормативним посилання, тобто роботодавець повинен зазначити як причину, так і підставу звільнення з покликанням на назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акту на підставі якого проводиться звільнення працівника.
Як видно з оскаржуваного наказу про звільнення позивача з посади, останній містить лише посилання на пункт 4 частини 1 статті 83, пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ із змінами, пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України без зазначення конкретної причини та підстави звільнення, з покликанням на всі наявні три правові підстави передбачені вищенаведеним законом (скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу»).
Отже зазначене рішення відповідача про звільнення позивача прийнято без конкретизації причин та підстав, а лише містить формальний перелік пунктів передбачених ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», які по своїй юридичні природі є різними, а тому потребують чіткого правового визначення та диференціації, оскільки відсутність чіткої та однозначної причини звільнення призводить до порушення принципу «правової визначеності», адже загальні формулювання унеможливлюють чітке розуміння підставності звільнення.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.04.2019 у справі №815/1554/17, принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України    права та свободи цієї особи.
Отже, посилання відповідача в наказі про звільнення на пункт 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»    без зазначення конкретної підстави для звільнення, лише з покликанням на норму    закону породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.
Враховуючи викладене, оскаржуваний наказ прийнято у спосіб та не на підставі визначеній ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Щодо реорганізації Львівської митниці, як підстави  звільнення позивача з посади згідно доводів відповідачів,  апеляційної суд зазначає наступне. 
За своєю суттю приєднання - це така форма реорганізації, за якої одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, яка продовжує існувати далі, але вже в більшому масштабі. При цьому реорганізовані юридичні особи припиняють своє існування, а їх права та обов`язки переходять до юридичної особи, до якої вони приєдналися.
Як наслідок, в процесі реорганізації юридичної особи виникають правовідносини, пов`язані з припиненням трудових договорів з працівниками. В цьому контексті в роботодавця виникає обов`язок чіткого дотримання законодавства про працю, в частині дотримання трудових прав працівників.
Судом встановлено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено, зокрема, Галицьку митницю Держмитслужби та реорганізовано Львівську митницю ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби.
Цією постановою, зокрема, передбачено, що Львівська митниця ДФС реорганізується шляхом приєднання до Галицької митниці Держмитслужби. При цьому, Львівська митниця ДФС продовжує здійснювати свої повноваження до моменту передачі таких Галицькій митниці Держмитслужби.
Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, 14.11.2019 проведена державна реєстрація юридичної особи – Галицької митниці Держмитслужби.
Постановою Кабінету Міністрів України №1074 від 20.10.2011 (зі змінами і доповненнями) затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі порядок №1074). Цей Порядок визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.
Відповідно до пунктів 4, 5 та 6 Порядку №1074 орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади. Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять, зокрема, у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади – до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади.
Пунктом 12 Порядку №1074 передбачено, що орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених Кабінетом Міністрів України сферах компетенції з дня набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється. Орган виконавчої влади, щодо якого набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про його припинення, продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції з формування і реалізації державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів України сфері до набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади його повноважень та виконання функцій.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної митної служби» від 04.12.2019 №1217-р погоджено пропозицію Міністерства фінансів України щодо можливості забезпечення здійснення з 08.12.2019 Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 грудня 2019 року №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України», функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.
Відповідно до пункта 13 Порядку №1074 акт Кабінету Міністрів України про можливість забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється, видається після здійснення заходів, пов`язаних з державною реєстрацією утвореного органу виконавчої влади як юридичної особи публічного права, затвердженням положення про нього, структури та штатного розпису його апарату, кошторису та заповненням 30 відсотків вакансій.
Отже, повноваження Львівської митниці ДФС перейшли до Галицької митниці Держмитслужби 08.12.2019.
На момент початку здійснення діяльності Галицькою митницею Держмитслужби в цьому органі були затверджені структура, штатний розпис та кошторис видатків на його утримання.
Згідно зі штатним розписом Галицької митниці Держмитслужби на 2019 рік, затвердженим головою Державної митної служби України 29.11.2019 (том 1 а.с. 149-180), штатна кількість працівників становила 1150 осіб з місячним фондом заробітної плати за посадовими окладами 5    480 870 грн. (в тому числі по митному посту «Мостиська –залізничний » - 31 штатна одиниця  з фондом оплати праці 142370 грн.) (том 1 а.с.107-122).
Аналогічні показники щодо кількості посад були затверджені в організаційній структурі Галицької митниці Держмитслужби на 2020 рік (том 1 а.с.123-125).  
Штатний розпис Львівської митниці ДФС на 2019 рік, з урахуванням внесених змін, станом на 25 листопада 2019 року становив 94 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати за посадовими окладами 4444076 грн (том 2 а.с. 12). При цьому, як видно до Додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 2 жовтня 2019 року № 858, внаслідок реорганізації до Галицької митниці Держмитслужби, крім Львівської митниці ДФС, було приєднано Івано-Франківську митницю ДФС, а також Тернопільску митницю ДФС. Штатна чисельність Івано-Франківської митниці ДФС затверджена в кількості 104 одиниці, що підтверджено штатним розписом Івано-Франкіської митниці на 2019 рік (том 1 а.с. 95-99). Штатна чисельність Тернопільської митниці ДФС становила 79 одиниць (том 1 а.с. 102). 
Отже, загальна штатна чисельність працівників Львівської (948), Тернопільської (79) та Івано-Франківської митниць ДФС (104) на момент їх реорганізації шляхом приєднання до Галицької митниці Держмитслужби (разом 1131 штатна одиниця), була меншою на 19 штатних одиниць від затвердженого штатного розпису Галицької митниці Держмитслужби (1150 штатних одиниць).
Як видно з матеріалів справи, на момент попередження позивача про наступне звільнення, а також винесення наказу про звільнення позивача з посади, у Галицькій митниці  Держмитслужби було вакантними 250 посад, в тому числі були вакантними 3 посади державного інспектора митного поста «Мостиська – Залізничний», яку позивач обіймав до свого звільнення.
Отже, кількість працівників митниці внаслідок приєднання до Галицької митниці  Держмитслужби не зменшилась, а навпаки – збільшилась. При цьому, кількість працівників підрозділу, в якому працював позивач, також зменшена не була, що не заперечується відповідачами і на момент звільнення у цьому підрозділі були наявні вакантні посади. 
Однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю є передбачений    статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботі і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Апеляційний суд зазначає, що сам факт реорганізації державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи.
Якщо реорганізація державного органу є підставою для припинення відносин державної служби незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, мають бути інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, і такими причинами не може бути лише одне бажання суб`єкта призначення.
Відповідач як суб`єкт призначення не навів жодного аргументу як підставу для звільнення позивача та не прийняття рішення про його переведення до реорганізованого органу.
ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» від 17.02.2020 року (набуло статусу остаточного 24.02.2020) визнав, що звільнення заявників становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя та наголосив, що таке втручання відбулось без жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки.
Аналогічно, у цій адміністративній справі звільненню позивача з посади не передувала будь-яка індивідуальна оцінка його роботи на посаді державного службовця, йому не інкриміновано жодних незаконних дій, прорахунків у роботі чи незадовільної поведінки, яка була б несумісна зі статусом державного службовця.
Так, частиною 3 ст. 87 цього Закону передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). 
Отже, надання за цим Законом можливості керівнику органу або суб`єкту призначення пропонувати будь-яку вакантну посаду державної служби у цьому органі (за наявності) кореспондує обов`язку суб`єкта владних повноважень використовувати це право обґрунтовано і мотивувати рішення про звільнення  працівника з посади. 
Як видно з матеріалів справи, позивач має тривалий безперервний стаж роботи в митних органах (біля 30 років), до нього не застосовувалися заходи дисциплінарного  стягнення, однак відповідачі ні в рішенні про звільнення його з посади, ні при розгляді даного публічно-правового спору не довели  неможливості продовження позивачем державної служби у новоствореному  органі. 
Отже, оскільки у Галицькій митниці Держмитслужби були наявні вакантні посади, в тому числі ті, що позивач обіймав до реорганізації, в тому ж структурному підрозділі і жодних перешкод у зайнятті такої посади відповідачем не наведено, його звільнення не може бути визнано обґрунтованим, отже оскаржуваний наказ порушує конституційне право позивача на працю. 
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про протиправність наказу Львівської митниці ДФС від 13.04.2020р. № 142-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » і його скасування.
Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Враховуючи викладене, апеляційний суд зазначає, що належним способом захисту порушених прав позивача та охоронюваних законом інтересів позивача є поновлення його на роботі.
День звільнення – це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.
З огляду на те, що позивача було протиправно звільнено з Львівської митниці ДФС 15 квітня 2020 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1  підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді  державного інспектра митного поста «Мостиська-залізничний» Львівської митниці ДФС з 16 квітня 2020 року.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 28.02.2019 у справі № 817/860/16 та від 03.10.2019 у справі № 826/10460/16.
Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).
Відповідно до пункта 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно поданої відповідачем  Львівською митницею ДФС довідки від 25 листопада 2020 року № 13-70-05/38 середньоденна заробітна плата позивача  складала 338, 78 грн.
Із урахуванням кількості робочих днів вимушеного прогулу за період з 16 квітня  по 26 листопада 2020 року (153 дні), розмір середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу становить 51833 гривні (153  дні * 338, 78 грн.) (без відрахування податків і зборів).
Оскільки позивача було звільнено з Львівської митниці ДФС, яка на день розгляду справи в суді апеляційної інстанції не виключена з ЄДРПОУ, запису про її припинення немає, відповідно саме з неї необхідно стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС, яка протягом встановленого тримісячного строку на реорганізацію (тобто з 28.11.2020 до 28.02.2020), не видала позивачеві попередження про наступне вивільнення з пропозицією щодо подальшого працевлаштування, задоволенню не підлягає, оскільки такою бездіяльністю відповідача права позивача порушені не були і відповідно відсутня необхідність їх захисту. 
Щодо зобов`язання Галицької митниці Держмитслужби запропонувати ОСОБА_1  посаду в Галицькій митниці Держмитслужби з урахуванням його переважного права на залишення на роботі, передбаченого ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, суд зазначає наступне.
Положення ч.3 ст.87 Закону №889-VIII передбачають можливість керівника державної служби пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі.
Оскільки на момент  виникнення спірних правовідносин, трудові відносини  позивача з Львівською митницею ДФС були приипинені, а порушені права позивача поновлені шляхом скасування наказу про звільнення з поновленням на раніше займаній посаді,  зазначені  позовні вимоги є передчасними.
Також апеляційний суд вважає, що не підлягає задоволенню  позовна вимога  про  стягнення з відповідачів на користь позивача  моральної шкоди,  завданої незаконним звільненням з таких підстав. 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Позивач не надав суду жодних пояснень в обґрунтування розрахунку суми моральної шкоди (чому виходив саме з відповідної суми коштів, що оцінював для розрахунку тощо). Окрім того, не надав жодних доказів щодо характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з оскаржуваними діями відповідача, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його життєвих і професійних стосунках, моральних переживаннях, стану здоров`я тощо. Також не зазначив, з яких міркувань він виходив, визначаючи суму шкоди (кратність співвідношення з мінімальною заробітною платою, прожитковим чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян тощо).
Враховуючи викладене, така вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
Як видно з матеріалів справи, адвокат Кузнецов А.І., який представляє інтереси ОСОБА_1 подав заяву про стягнення на користь позивача судових  витрат в загальному 30540 грн, з яких 3363,2 грн за сплату судового збору, 27176.81 грн на професійну правничу допомогу ( 20 176.81 грн в суді першої інстанції та 7000 грн в суді апеляційної інстанції. 
Вирішуючи вказану заяву, апеляційний суд зазначає наступне. 
Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 5 липня 2012 року N 5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (далі – Закон N 5076-VI).
Згідно зі статтею 30 Закону N 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Частиною першою, пунктом першим частини третьої статті 132 КАС України передбачено, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно зі статтею134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На підтвердження витрат подано витяг з договору про надання правової допомоги від 23 квітня 2020 року, додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги від 23 квітня 2020 року, акт № 1 здачі-приймання виконаних робіт згідно договору б/н від 23 квітня 2020 року на суму 10000 грн, квитанцію до прибуткового касового ордеру №5 від 10 травня 2020 року, акт № 2 здачі-приймання виконаних робіт згідно договору б/н від 23 квітня 2020 року про надання послуг на суму 8176, 81 грн, квитанцію до прибуткового касового ордеру №6 від 10 травня 2020 року, акт № 3 здачі-приймання виконаних робіт, відповідно до якого надано одну послугу на суму 2000 грн, квитанцію до прибуткового касового  ордеру №7 від 10 травня 2020 року. 
Як видно з вказаних документів, позивач отримав послуги: правову допомогу у вигляді надання усних консультацій з питань застосування законодавства, попереднє опрацювання та аналіз матеріалів, аналіз документів наданих замовником, вивчення та аналіз судової практики, опрацювання законодавчої бази, підготовка позову, послуги зі складання та направлення адвокатських запитів,відповіді на відзив.
Також адвокатом надано акт № 4 здачі приймання виконаних робіт згідно договору б/н від 23 квітня 2020 року, у відповідності до якого позивачу було надано послуги з опрацювання рішення Львівського окружного аждміністративного суду від 12 серпня 2020 року, підготовки та подання апеляційної скарги, додаткових пояснень від 30 жовтня 2020 року, представництво інтересів позивача в судах першої та апеляційної інстанцій. Загальна вартість робіт склала 7000 гривень. Також подано квитанцію до прибуткового касового ордера № 8  від 11 листопада 2020 року на вищевказану суму. 
Судові витрати підлягають стягненню на користь позивача пропорційно задоволених позовних вимог. 
Як видно з позовної заяви позивачем було заявлено п`ять позовних вимог, дві з яких підлягають до задоволення. 
Отже, на користь позивача підлягає стягненню лише частина витрат на правничу допомогу, яка відповідає частині задоволених позовних вимог, що складає 10 870,72 грн. 
Однак, апеляційний суд погоджується з доводами відповідача, що заявлений розмір не відповідає вимогам співмірності.
Так фактично не доведено вказаний в акті № 4  обсяг витраченого часу на участь в судових засіданнях в суді першої та апеляційної інстанції .
Також апеляційний суд вважає, що вказаний позивачем розмір вартості правничої допомоги під час здійснення апеляційного провадження, зокрема, подання апеляційної скарги, є завищеним, оскільки адвокат вже обізнаний з матеріалами справи і нормативною базою, що значно зменшує обсяг необхідного часу для надання цих послуг. 
З огляду на характер спірних правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача 6500 гривень, що є достатнім і справедливим розміром відшкодування понесених ним витрат. 
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла до висновку про те, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, викладені у ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому його необхідно скасувати та прийняти нове – про часткове задоволення позову. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року.
Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці ДФС від 13 квітня 2020 року №142-О «Про звільнення ОСОБА_1 ». 
Поновити ОСОБА_1 на посаді державного інспектора митного поста «Мостиська-залізничний» Львівської митниці ДФС з 15 квітня 2020 року .
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Львівської митниці ДФС (код ЄДРПОУ 39420875) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 квітня 2020 року по 26 листопада 2020 року в розмірі 51833 гривень (без врахування податків та інших обов`язкових платежів). 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Стягнути на користь позивача ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДФС судові витрати в розмірі 6500 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 04.12.2020.