Ухвала
Іменем України 

1 грудня 2020року
м. Київ
справа № 2120/2383/12
провадження № 51-3740 км 18
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
прокурора                                ОСОБА_4 ,
захисника                                          ОСОБА_5  (в режимі відеоконференції), 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 травня   2013 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 12 лютого 2019 року за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Рудні Смоленської області Російської Федерації, громадянки України, мешканки м. Херсон, раніше не судимої, 
у вчиненні злочину, передбаченого за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 359 КК,
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки та мешканки м. Херсона, громадянки України,  раніше не судимої, 
у вчиненні злочину, передбаченого за ч. 5 ст. 191 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 травня 2013 року засуджено: 
-                      ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою діяльністю на строк 1 рік, з конфіскацією всього майна, яке є її власністю; за ч. 1 ст. 359 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк             3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою діяльністю на строк 1 рік, з конфіскацією всього майна, яке є її власністю; 
-                       ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою діяльністю на строк 1 рік, з конфіскацією всього майна, яке є її власністю.
Вирішено питання судових витрат і речових доказів.
За обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 засуджено за те, що ОСОБА_6 , яка надавала посередницькі послуги з купівлі-продажу нерухомого майна, діючи з єдиним умислом і за попередньою змовою з керуючою відділенням «Перекопська, 20» і відділенням «Чорноморське» ХФ ЗАО КБ «Приватбанк» у м. Херсоні ОСОБА_7 ,  заволоділи грошовими коштами зазначеного банку в особливо великих розмірах на загальну суму 743 427,97 грн. Злочин ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили шляхом підробки офіційних документів про платіжні можливості фізичних осіб, технічного стану об`єктів нерухомості і згоди Банку на повторну іпотеку, які використовували в якості обґрунтування для укладення кредитних та іпотечних угод з фізичними особами. 
Так, в період з 27 березня 2007 року по 09 квітня 2008 року в м. Херсоні, діючи з єдиним умислом, за попередньою змовою групою осіб, вчинили службову підробку документів зокрема, ОСОБА_7 , будучі посадовою особою, дала вказівки кредитним експертам ЗАО КБ «Приватбанк» скласти експертні висновки на підставі наданих нею неправдивих даних, а також склала і видала експертні висновки по заставній вартості об`єктів нерухомості, які не відповідали дійсності, внесла в угоди іпотек завідомо неправдиві відомості про вартість предметів іпотеки та видала їх шляхом підписання та надання для нотаріального посвідчення, що потягло за собою тяжкі наслідки у виді матеріальних збитків на суму 743 427,97 грн.
Крім того, ОСОБА_6 , з метою здійснення прихованого аудіо та відео запису в особистих інтересах, за допомогою мережі Інтернет, в 2010 році замовила у невстановлених осіб спеціальний технічний засіб негласного отримання інформації, придбала його 08 жовтня 2010 року та який було вилучено 15 вересня 2011 року під час санкціонованого обшуку в її автомобілі.
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 12 лютого 2019 року вирок Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 травня 2013 року змінено в порядку ст. 365 КПК 1960 року. Перекваліфіковано дії  ОСОБА_6 з                               ч. 5 ст. 191 КК на ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою діяльністю на строк 1 рік, з конфіскацією всього майна, яке є її власністю; визначено вважати ОСОБА_6 засудженою за ч. 1 ст. 359 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк  3 роки. На підставі ст. 49 КК, ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_6 від призначеного за ч. 1 ст. 359 КК покарання. Виключено з вироку посилання на застосування ч. 1 ст. 70 КК. У решті вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 просить судові рішення щодо неї скасувати і направити справу на новий судовий розгляд у зв`язку з істотним порушенням кримінально-процесуального закону, неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженої. Вважає вирок суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, зазначає, що судом не була встановлена сума завданих збитків та не доведена її попередня змова з ОСОБА_7 . Також, на думку засудженої, висновки суду першої інстанції про вчинення нею злочину, передбаченого                                     ч. 1 ст. 359 КК, не ґрунтуються на матеріалах кримінальної справи. Стверджує про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 377 КПК 1960 року, а також про порушення її права на захист через відсутність перекладача та не забезпечення перекладу процесуальних документів на рідну мову засудженої, яка народилась у Російській Федерації. 
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу засудженої  ОСОБА_6 та просив її задовольнити у повному обсязі.
Прокурор, посилаючись на законність та обґрунтованість судових рішень, просив залишити їх без зміни, а касаційну скаргу засудженої  ОСОБА_6 без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до положень ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Обставини щодо неповноти і однобічності досудового та судового слідства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано у статтях 368 та 369 КПК України 1960 року, не є відповідно до вимог ч.1 ст. 398 КПК України 1960 року предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України 1960 року, істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову. 
Доводи  ОСОБА_6 про істотне порушення судом вимог кримінально- процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону не знайшли свого підтвердження.
 
Так, твердження в касаційній скарзі про недоведеність винуватості ОСОБА_6  у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК, ч. 1 ст. 359 КК, безпідставні, оскільки протилежні висновки суду в цій частині ґрунтуються, у відповідності до вимог ст. 323 КПК України 1960 року, на неупередженій оцінці безпосередньо досліджених ним доказів та на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності.
 
Як убачається з матеріалів справи, висновок суду про доведеність винуватості   ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченогоч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК ґрунтуються, зокрема, на: 
-          показаннях свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,                        ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,  ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , які детально розповіли про обставини вчинення  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 злочинних дій щодо заволодіння коштами; 
-          даними, що містяться у протоколах огляду нерухомого майна за адресами:                АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ,                                                                   АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 ; с. Петрівка,                                               вул. Комсомольська, про те, що вказане за цими адресами нерухоме майно знаходиться в неналежному стані;  
-          висновком судової будівельно-технічної експертизи № 173 від 29.11.2011 року, яким підтверджується, що висновки спеціалістів «Приватбанк» про ринкову вартість нерухомого майна за зазначеними адресами значно завищені і не підтверджуються на суму 1 073 454 грн; 
-          висновком судово-почеркознавчої експертизи № 127 від 30.01.2012 року, яким встановлено, що рукописні записи в довідці ООО «Амаз-Інвест» про доходи ОСОБА_9 виконані ОСОБА_6 ; 
-          протоколом обшуку від 15.09.2011 року, відповідно до якого за місцем проживання ОСОБА_6 були виявлені підроблені печатки відділення «Таврійське КБ «Приватбанк», Херсонського БТІ; 
-          висновком судово-економічної експертизи № 261/11 від 17.02.2012 року, яким підтверджується, що при здійсненні кредитних операцій за кредитними угодами з ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_11 , банку спричинені матеріальні збитки на суму                              743 427,97 грн та іншими доказами. 
 
Доводи касаційної скарги, що факт попередньої змови ОСОБА_6  та                                 ОСОБА_7 не доведений, є безпідставними, ретельно перевірявся і при апеляційному перегляді, та спростовуються вищенаведеними доказами, які свідчать про домовленість засуджених на заволодіння коштами банку, та вчинення спільних узгоджених дій для досягнення даної мети шляхом зловживання   ОСОБА_7 своїм службовим становищем. 
 
Безпідставними колегія суддів вважає і доводи касаційної скарги ОСОБА_6 про те, що засуджена не є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 191 КК України. Так, судами правильно встановлено, що вказаний злочин вона вчинила у співучасті із службовою особою і, виходячи із загальних засад закону про кримінальну відповідальність, ОСОБА_6   є суб`єктом інкримінованого злочину, проте, як правильно встановив апеляційний суд у своєму рішенні, дії ОСОБА_6 необхідно кваліфікувати за ч. 5 ст. 27 ч.5 ст. 191 КК України, як пособника, яка сприяла вчиненню злочину ОСОБА_7 .
Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 359 КК, суд правильно обґрунтував даними, що містяться у протоколі обшуку від 15.03.2011 року автомобіля «Хюндай Гетц», який на праві власності належав ОСОБА_6 та відповідно до якого під час обшуку в салоні виявлений і вилучений засіб зняття інформації; висновком експертизи, згідно з яким, зазначений вилучений з автомобіля ОСОБА_6 засіб є аудіо/відео регістратором, спеціально розробленим для негласного отримання інформації і знаходиться у робочому стані; показаннями свідків ОСОБА_23 ,                   ОСОБА_24 , ОСОБА_25 про те, що вони бачили цей предмет у ОСОБА_6 ; товарно-транспортною накладною від 05.10.2010 року, відповідно до якої                 ОСОБА_6 08.10.2010р. здійснила купівлю вказаного аудіо/відео регістратору.
            
Касаційний суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанції про те, що наведені докази у своїй сукупності беззаперечно доводять винуватість                       ОСОБА_6 у вчиненні вказаних злочинів, оскільки узгоджуються між собою, отримані у спосіб, передбачений КПК, отже є належними та допустимими. 
 
Необґрунтованими є й твердження  ОСОБА_6 про порушення права останньої на захист, оскільки вона не розуміє українську мову, а досудове слідство та судовий розгляд у суді апеляційної інстанції вівся української мовою, без залучення перекладача.
Так, відповідно до вимог ст. ст. 19, 128, 270 КПК 1960 року особі, що бере участь у справі і не володіє мовою, якою провадиться судочинство, забезпечується право користуватися послугами перекладача, як на стадії досудового слідства, так і під час розгляду справи в суді.  Перевіркою матеріалів справи встановлено, що під час апеляційного розгляду клопотань про залучення перекладача ні від засудженої ОСОБА_6 , яка була присутня під час розгляду справи в апеляційному суді, ні від її захисника, не надходило.  
Отже, твердження засудженої про те, що апеляційним судом порушено її право на захист, оскільки судочинство велось державною мовою, є неприйнятним. 
Крім того, вивченням матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_6 є громадянкою України, довгий час проживала, навчалась та працювала в Україні, касаційна скарга, яка власноруч підписана засудженою ОСОБА_6 , складена українською мовою., що спростовує твердження засудженої про те, що вона не володіє мовою, на якій велось судочинство. 
Таким чином, колегія суддів касаційного суду не вбачає жодних даних, які би свідчили про обмеження за мовними ознаками  ОСОБА_6 у її процесуальних правах чи про явну несправедливість судового розгляду щодо неї в цілому, а тому дійшла висновку про відсутність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, про які зазначається в касаційній скарзі засудженої.
Доводи  ОСОБА_6 про те, що призначене їй покарання не відповідає тяжкості вчинених злочинів та її особі внаслідок суворості також є безпідставними.
 
Суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання,  у відповідності до вимог кримінально-процесуального закону дослідив матеріали справи, у тому числі й ті, які містять дані про особу засудженої та обґрунтовано призначив покарання у відповідності до вимог статей 50, 65 КК.
 
На думку колегії суддів, призначене покарання є законним, справедливим, співмірним вчиненому, необхіднім і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередженню вчинення нових злочинів.
 
Апеляційний суд розглянув справу у відповідності до положень кримінально-процесуального закону, а постановлена ним ухвала відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року,   оскільки в ній, усупереч твердженню в касаційній скарзі, достатньо вмотивовано викладено висновки про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, з врахуванням змін щодо перекваліфікації дій засудженої                  ОСОБА_6 з ч. 5 ст. 191 КК на ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК, внесених апеляційною інстанції у вирок.
Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити повно та всебічно розглянути справу і постановити законні, обґрунтовані та справедливі рішення, при розгляді даної справи не було допущено.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу засудженої слід залишити без задоволення. Інших доводів щодо незаконності оскаржуваних судових рішень, які могли би бути безумовними підставами для їх скасування чи зміни, касаційна скарга не містить.
Керуючись статтями 394-396, 400-2 КПК України 1960 року,  пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів
ухвалила:
вирок Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 травня  2013 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 12 лютого 2019 року щодо засуджених  ОСОБА_6  і  ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну засудженої ОСОБА_6 - без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.       
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_26                                      ОСОБА_3