ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/2763/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:           Дурасової Ю.В.,
суддів:                               Божко Л.А., Лукманової О.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу   ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2020 (головуючий суддя Артоуз О.О.)
у справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Військової частини НОМЕР_1  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.08.2018;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.08.2018;
- стягнути з відповідача грошову компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій нараховану за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.08.2018.
Позов обґрунтовано тим, що станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Вказує, що звертався в порядку досудового врегулювання спору до відповідача, однак листом від 20.02.2020 позивача повідомлено про відсутність підстав для нарахування та виплати компенсації за неотриману додаткову відпустку у зв`язку із припиненням права. На підставі викладеного, просить позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2020 позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпусти, як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.08.2018. 
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.08.2018. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Свою позицію суд першої інстанції (щодо задоволення позовних вимог) обґрунтував тим, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за 2018 рік. При цьому, з огляду на те, що відповідач не довів правомірність своєї бездіяльності, а позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період за 2018 рік.
При цьому, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення частини позовних вимог, а саме щодо надання компенсації на додаткову відпустку, починаючи з 2015 до 2017 року, оскільки посвідчення учасника бойових дій позивачем отримано 29.01.2018 року (додаткова відпустка надається в календарному році при підтвердженні статусу учасника бойових дій чи інваліда війни). Відтак позовна заява ОСОБА_1 задоволена частково.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позову та винести нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на те, що судом першої інстанції вимовлено в задоволенні позовних вимог про грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки. Зазначає, що ним надавалися довідки про участь в антитерористичній операції у 2015-2018 роках (довідки № 505 від 24.02.2020 та № 506 від 24.02.2020). Вважає, що суд першої інстанції не правильно визначився, що оскільки посвідчення учасника бойових дій отримано лише 29.01.2018 року, то позивач не має право на компенсацію за додаткову відпустку за 2015-2017 роки.
До апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Розгляд справи здійснюється в  порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу з 29.11.2013 по 03.09.2018 у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.09.2018 №277 солдата ОСОБА_1 , механіка-водія 1 танкового взводу 6 танкової роти 2 танкового батальйону було звільнено з військової служби у запас відповідно до частини 5 пункту 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду), виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 27.08.2018 та направлено для зарахування на військовий облік до Оріхівського РВК Запорізької області.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 29.01.2018 ОСОБА_1 є учасником бойових дій.
Позивач 16.02.2020 звернувся до командування Військової частини НОМЕР_1 із заявою щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Листом від 20.03.2020 за вих. №667 військовою частиною НОМЕР_1 повідомив, що грошова компенсація як соціальна гарантія може бути виплачена у разі наявності відповідного права на відпустку. На теперішній час порядок компенсації днів додаткової відпустки законодавчо не врегульований.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносини слід застосовувати норми Конституції України, Закону України “Про відпустки” від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР, Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22 жовтня 1993 року №3551-XII, Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20 грудня 1991 року №2011-XII, Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” від 21.10.1993 №3543-ХІІ.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Зокрема, предметом апеляційного оскарження є правомірність/протиправність висновку суду першої інстанції щодо ненадання позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку в період з 2015 по 2017 роки. 
Відповідно до статті 4 Закону України “Про відпустки” встановлено такі види відпусток: 
щорічні відпустки:
основна відпустка (стаття 6 цього Закону);
додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону);
додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону);
інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Статтею 16-2 Закону України “Про відпустки” передбачено додаткові відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності, відповідно до якої учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, особам, реабілітованим відповідно до Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік”.
Таким чином вказана норма передбачає додаткові відпустки учасникам бойових дій, а саме: додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Слід взяти до уваги, що учасниками бойових дій, відповідно до визначення в статті 5 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 29.01.2018 (а.с. 17).
При цьому, згідно з пунктом 12 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22 жовтня 1993 року №3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги як використання чергові відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Отже, оскільки вказана норма надає певні пільги учасникам бойових дій, то і компенсація за невикористану додаткову відпустку має бути надана особі яка має право на додаткову відпустку, тобто учаснику бойових дій. 
Так, статтею 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” встановлено пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, зокрема, учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
При цьому, статус учасника бойових дій позивач набув лише 29.01.2018. Таким чином пільги, що передбачені учасникам бойових дій, будуть застосовуватися до позивача з моменту набуття такого статусу, т.т. з 29.01.2018 року.
Тому колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що додаткова відпустка надається в календарному році при підтвердженні статусу учасника бойових дій.
Оскільки позивачем не оскаржено дату набуття статусу учасника бойових дій (29.01.2018), то відсутні правові підстави застосовувати пільги (а саме додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік) раніше ніж позивач набув статус учасника бойових дій.
Щодо посилань позивача на довідки про участь в антитерористичній операції у 2015-2018 роках (№505 від 24.02.2020 та №506 від 24.02.2020), колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що статус учасника бойових дій підтверджується відповідним документом (посвідченням), а не довідками.
Тому колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а саме щодо компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2018 рік.
Таким чином вимоги ОСОБА_1 щодо надання компенсації за невикористані  додаткоіу відпустки починаючи з 2015 року до 2017 року (включно) є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
З огляду на результати розгляду справи, характер спірних відносин судові витрати розподілу не підлягають.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.    241-245,    250,    315,    316,    321,    322        КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2020 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 14.12.2020.
  
Головуючий   суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова