Номер провадження: 22-ц/813/4796/20 
Номер справи місцевого суду: 522/14061/17
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І., 
за участю секретаря – Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» до ОСОБА_1 про визнання договору цесії недійсним,

ВСТАНОВИВ:
ТОВ «Аверс-Сіті» в особі представника звернулось до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до відповідача, відповідно до якого просило визнати недійсним Договір уступки права вимоги (цесії) № 1/444 від 03.12.2010 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (код ЄДРПОУ 33939099) та ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з моменту його укладення та стягнути з відповідача понесені судові витрати.
При цьому посилаючись на те, що вказаний договір цесії є удаваним та містить ознаки договору факторингу.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним Договір уступки права вимоги (цесії) № 1/444 від 03.12.2010 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 з моменту його укладення.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не враховано той факт, що визначальною умовою договору факторингу є фінансування за рахунок відступлення права вимоги до боржника.
У письмових поясненнях ТОВ «Аверс-Сіті» вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на наступні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що 03 грудня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 було укладено договір уступки вимоги (цесії) № 1/444.
Так, при укладанні спірного правочину сторони керувались положеннями ст. 512 ЦК України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі з правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з п. 1 Договору цесії. в порядку та на умовах визначених ним Договором цедент передає Цесіонарієві а Цесіонарій набуває право Інвестора, належне Цедентові і стає Замовником за інвестиційним договором № 1/444 від 27.09.2009 року.
Зокрема, у п. 8 Договору цесії визначено, що за передане право вимоги до Боржника Цесіонарій сплачує Цеденту суму в розмірі 101557,50 гривень, в т.ч. ПДВ-20% - 16926,25 грн. «06» грудня 2010 року або до цієї дати.
Як свідчить аналіз змісту-Договору цесії він містить ознаки договору факторингу фінансування під відступлення права грошової вимоги.
Так, Договором цесії передбачено, що грошова вимога до боржника уступається Цедентом в обмін на грошові кошти 101557,50 грн., які Цесіонарій зобов`язується сплатити першому, тобто за умовами Договору фактично відбулося фінансування однієї особи і за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника).
Позивач вважає, що Договір цесії є удаваним правочином, так як у сторін виникли права та обов`язки, які є наслідком Договору факторингу, тобто іншого договору ніж був укладений між Позивачем та Відповідачем.
Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилам, щодо правочину який сторони насправді вчинили.
Таким чином, враховуючи той факт, що Договір цесії за своєю правовою природою та наслідками є Договором факторингу, оскільки відбулося фінансування в сумі 101557,50 грн. під відступлення права вимоги за Інвестиційними договорами: №424/1 від 13.09.2008 року, як наслідок відносини сторін мають регулюватися правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.
Правовідносини стосовно фінансування під відступлення права грошової суми урегульовано главою 73 ЦК України.
Так, частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі в нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором якщо одержані ним суми-є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (частина перша статті 1084 ЦК України).
Разом із зим щодо суб`єктного складу таких правовідносин частина третя ст. 1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) встановлює загальні правові засади в сфері надання фінансових послуг здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.
Зокрема, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послугах, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру у встановленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, тощо.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції із фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.
У частині першій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.
Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного суду України № 3-238гс/6 від 13.04.2016 та № 3-477г16 від 25.05.2016).
Варто зазначити, що підтвердженням того факту, що Сторони мали на меті укласти саме Договір факторингу задля того, щоб у Цесіонарія виник обов`язок оплатити відступлене право вимоги до боржника, а точніше створення заборгованості:
1) Договір купівлі продажу майнових прав № 1/444 ИП від 03.12.2010 року, за якими ОСОБА_1 мав сплатити ТОВ «Аверс-Сіті» грошову суму в розмірі 101557,50 грн.;
2) Договір уступки права вимоги (цесії) № 1/444 від 03.12.2010 року, за яким ТОВ «Аверс-Сіті» мав сплатити ОСОБА_1 101557,50 грн.;
3) Договір 470; 444-З про зарахування зустрічних однорідних вимог від 06.12.2010 року, за яким Сторони дійшли згоди про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог за вищевказаними договорами.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку, що спірний договір було вчинено для приховування Договору факторингу, який Сторони насправді вчинили задля отримання правових наслідків за останнім правочином.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, ага правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Отже, враховуючи той факт, що ТОВ «Аверс-Сіті» не є фінансовою установою та не має відповідної ліцензії на здійснення факторингових операцій, то Договір цесії, який за своєю правовою природою є Договором факторингу суперечить актам чинного законодавства, а саме ст. 1079 ЦК України, ст. 1, 7 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.
За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У статті 216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Згідно зі ст.236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільного права та інтересів є визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Розглянувши справу суд першої інстанції вважав заявлені позовні вимоги правомірними, обґрунтованими та такими, що слід задовольнити. 
Однак колегія суддів погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції не може з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За наведеним визначенням договору факторингу, цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнту фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.
В той же час наявність Договору №444-З про зарахування зустрічних однорідних вимог від 06 грудня 2010 року між позивачем та відповідачем свідчить про те, що жодної оплати не відбувалось, а сторони лише отримали право вимоги.
Судом першої інстанції не враховано той факт, що визначальною умовою договору факторингу є фінансування за рахунок відступлення права вимоги до боржника. В той же час, слід враховувати, що згідно з пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
В даному випадку сторони вчинили протилежне, оскільки оплата за право вимоги передбачена нижче собівартості активу. Даний факт підтверджується наступними доказами: Акт розрахунків з кредитором від 13 листопада 2009 року між відповідачем та ЗАТ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Наші інвестиції», відповідно до якого ОСОБА_1 було передано передачу активу: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . 
В той же час кредиторська заборгованість у розмірі 120 000 гривень була оцінена у розмірі 101 557 гривень разом з ПДВ.
Підтвердженням відсутності плати та волевиявлення як основний елемент правочину сторін, правильно виражений в Договорі уступки вимоги (цесії) №1/444 (оспорюваний правочин) є те, що сторони в подальшому уклали Договір №444-З про зарахування зустрічних однорідних вимог від 06.12.2010р.
Крім того, відповідно до Повідомлення про уступку вимоги від 06.12.2010р. адресоване ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» про укладення договору уступки вимоги (цесії) від 03.12.2010р. передається двокімнатна квартира АДРЕСА_2 . У даному повідомленні вказано, що ТОВ «Аверс-Сіті» не переходить права на стягнення санкцій і збитків, заподіяних невиконанням чи неналежним виконанням зобов`язань.
Таким чином, якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина 3 статті 656 ЦК України).
Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.
Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.
Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг – це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352
«Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів – суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
У розумінні пункту 11 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансова послугою.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018р. у справі №909/968/16.
При цьому відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога немає особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №591/4552/17, від 27 березня 2019 року у справі №755/5751/17, від 20 лютого 2019 року у справі №128/639/17.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що оспорюваний договір досліджувався у Верховному Суді у справі №367/2854/16-ц.
В даній справі ТОВ «Аверс-Сіті» просило розірвати договори купівлі-продажу майнових прав №1/444/ИП, 1/424/ИП між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_2 .
Дані договори купівлі-продажу майнових прав №1/444/ИП, 1/424/ИП є похідними від того, що в рамках розгляду позивач просить визнати недійсними, так як договір уступки вимоги (цесії) №1/444 від 03 грудня 2010 року є удаваним.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2017 року у складі судді Кухленка Д. С. позовну заяву ТОВ «Аверс-Сіті» задоволено. Розірвано договори купівлі-продажу майнових прав № 1/444/ИП; 1/424/1ИП; між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Аверс-Сіті» відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року рішення апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 року залишено без змін. 
Таким чином, суд касаційної інстанції визнав, що всі правовідносини між ТОВ «Аверс-Сіті», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідають волевиявленню сторін, є реальними та укладені договори не підлягають розірванню, а тим більше визнанню недійсними.
Таким чином, обставини викладені у постанові суду у справі №367/2854/16-ц, є преюдиційним фактом.
Преюдиція — це встановлене процесуальним законом правило (нетиповий нормативний припис) звільнення від доказування обставин, встановлених в мотивувальній частині рішення суду у цивільній, господарській, адміністративній справі, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, вироком, іншим кримінально-процесуальним актом, коли в силу закону завершення провадження по кримінальній справі не може бути закінчене постановленням вироку про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої їх ухвалено, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно або неповно, та не має права їх тлумачити на власний розсуд.
Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції не врахував вищевикладене та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.
Розглядаючи справу, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовної заяви.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року скасувати.
Постановити нове судове рішення по суті.
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» до ОСОБА_1 про визнання договору цесії недійсним відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 19 жовтня 2020 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дрішлюк