П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
09 грудня 2020  року                                                                      м. Київ
                                                                                              Справа №760/15043/20
 
Резолютивна частина постанови оголошена 09 грудня 2020 року
Повний текст постанови складено 11 грудня 2020 року
            
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                                   судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи:     позивач          ОСОБА_1 
відповідач      ОСОБА_2 
третя особа  Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоренко Владислава Володимирівна
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Чарухою Ростиславом Ростиславовичем, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухваленого у складі судді Оксюти Т.Г. 01 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоренко Владислава Володимирівна про визнання недійсними договорів дарування, - 
Справа №760/15043/16	 	 	
№ апеляційного провадження:22-ц/824/10931/2020	 	 	
Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.	 	
 
В С Т А Н О В И В:
            Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 28 грудня 2019 року який зареєстровано в реєстрі за №5890.
            Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 28 грудня 2019 року, який зареєстрований в реєстрі за №5891.
            Скасувати державну реєстрацію права власності житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану в реєстрі за №5890.
            Скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:72:531:0057, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану в реєстрі за №5891.
            В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 28 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були укладені договір дарування житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі за №5890 та договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:72:531:0057, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за №5891, посвідчені приватним нотаріусом КМНО Федоренко В.В.
            Вказані договори були укладені внаслідок необізнаності позивача щодо природи укладання таких договорів, внаслідок помилки, яка відбулась за наступних обставин.
            Позивач має два сина.
            21 грудня 2016 року позивач отримала інсульт і з цього часу стан позивача має мінливий характер.
            Відповідач ОСОБА_2 скориставшись нагодою поганого самопочуття позивача умовив останню щоб вона подарувала йому у власність будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
            В свою чергу, відповідач повинен був доглядати позивача та матеріально забезпечувати.
            Позивач з метою матеріального мотивування відповідача мала на меті укласти саме договір довічного утримання, однак не маючи юридичної освіти та відповідної обізнаності щодо належного врегулювання взаємовідносин, щодо її утримання була введена в оману відповідачем та помилилася щодо правової природи правочину, який підписувала з відповідачем. Також, договір дарування не відповідає її внутрішній волі і був укладений під впливом тяжкої для позивача обставин, а саме хвороби, похилого віку та її безпорадного стану.
            Після укладання договір дарування стосунки з відповідачем швидко почали погіршуватись та 19.06.2020 року відбулась бійка в якій відповідач та його дружина побили позивача, в подальшому намагались виселити з подарованого будинку. Однак, вказаний конфлікт був зупинений старшим сином ОСОБА_3 .
            Зазначила, що нею було неправильно сприйнято фактичні обставини правочинів, у зв`язку з чим просила позов задовольнити.
            Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоренко В.В. про визнання недійсними договорів дарування відмовлено.
            Не погоджуючись з рішенням суду, представником позивача адвокатом Чарухою Р.Р. подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з порушеннями норм матеріального та процесуального права і як наслідок, суддя неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення.
            Зокрема зазначає, що позивач є особою похилого віку, після укладення договору дарування продовжує проживати у спірному будинку, який є її єдиним житлом, не вчиняла дій, які б могли свідчити про її небажання користуватись спірним будинком, а фактична передача будинку обдарованому не відбулась тому вона, укладаючи спірний договір дарування житлового будинку, була введена в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором.
            В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат Чаруха Р.Р. підтримали доводи апеляційної скарги.
            Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача адвокат Дубина О.О., проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
            Третя особа ПН КМНО Федоренко В.В. в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності третьої особи.
            Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
            Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
            Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
            Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.           
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). 
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. 
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. 
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.  
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.  
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими  обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.  
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. 
            Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Федоренко В.В., зареєстрований в реєстрі №5890.
            Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняв від дарувальника, з подякою, у дар житловий будинок з надвірними побудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
            28 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Федоренко В.В., зареєстрований в реєстрі №5891.
            Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняв від дарувальника, у дар земельну ділянку площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер: 8000000000:72:531:0057, розташовану у АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
            Позивач звертаючись з позовом до суду про визнання договорів дарування від 28 грудня 2019 року недійсними посилалась на те, що вона помилилась щодо природи укладених правочинів, оскільки відповідач ОСОБА_2 скориставшись нагодою поганого самопочуття позивача умовив останню щоб вона подарувала йому у власність будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
            В свою чергу, за домовленістю між сторонами, відповідач повинен був доглядати позивача та матеріально забезпечувати.
            Позивач з метою матеріального мотивування відповідача мала на меті укласти саме договір довічного утримання, однак не маючи юридичної освіти та відповідної обізнаності щодо належного врегулювання взаємовідносин, щодо її утримання була введена в оману відповідачем та помилилася щодо правової природи правочину, який підписувала з відповідачем. Також, договір дарування не відповідає її внутрішній волі і був укладений під впливом тяжкої для позивача обставин, а саме хвороби, похилого віку та її безпорадного стану.
            Згідно виписок з медичної карти стаціонарного хворого №3001378 та №108 з медичної карти стаціонарного хворого кардіологічне відділення позивач з 21 грудня 2016 року по 03 січня 2017 року перебувала на лікуванні у Олександрівській клінічній лікарні м. Києва у нейрохірургічному відділенні з діагнозом церебро-васкулярна хвороба. Гостре порушення мозкового кровообігу за типом ішемії в вертебробазилярному басейні. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., ризик 4, СН 1. Цукровий діабет ІІ тип.
            Також, з 03 січня 2017 року по 20 січня 2017 року позивач перебувала на лікуванні у Київській міській клінічній лікарні №4 з діагнозом гіпертонічна хвороба ІІІ стадія.
            Позивач звертаючись з позовом до суду зазначила, що відповідач скориставшись нагодою поганого самопочуття умовив її щоб вона подарувала у його власність будинок та земельну ділянку.
            Вважає, що є всі підстави для визнання договору дарування недійсним оскільки він укладений внаслідок помилки та юридичної необізнаності стосовно природи укладання таких договорів, оскільки укладаючи договори дарування від 28 грудня 2019 року позивач вважала, що укладає договори довічного утримання.
         За змістом ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
            Отже, як видно зі змісту ст. 717 та 744 ЦК України договір дарування та договір довічного утримання мають різну правову природу та різні права та обов`язки сторін.
            Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що у ОСОБА_1 було відсутнє волевиявлення під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність ОСОБА_2 будинку та земельної ділянки, оскільки встановлено, що будинок є її єдиним житлом, при цьому відсутня фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами дарувальником обдаровуваному, позивач проживає в спірному будинку та користується земельною ділянкою після укладення договорів дарування.
            Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_2 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірні договори, помилялася щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після їх укладення між нею та відповідачем.
         Апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що спірні договори позивачем укладено без будь-якого примусу, спрямовані на настання реальних наслідків, але не за договором дарування, а за договором довічного утримання, а отже має місце помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, що дає підстави для визнання спірного правочину недійсним в силу ст. 229 ЦК України.
         Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6 - 9 цс 13) відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.
         Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
            Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування.
            Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
            Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача та задоволення апеляційної скарги, то відповідно, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви в сумі 5681 гривня 60 копійок та судовий збір, сплачений позивачем за подачу апеляційної скарги в сумі 8523 гривні а всього 14204 гривні 60 копійок.
Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Чарухою Ростиславом Ростиславовичем - задовольнити.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2020  року  -  скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
            Визнати недійсним договір дарування житлового будинку, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 28 грудня 2019 року який зареєстровано в реєстрі за №5890.
            Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 28 грудня 2019 року, який зареєстрований в реєстрі за №5891.
            Скасувати державну реєстрацію права власності житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану в реєстрі за №5890.
            Скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:72:531:0057, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану в реєстрі за №5891.
            Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір в сумі 14204 гривні 60 копійок.
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Суддя-доповідач:                                         А.М. Стрижеус
 
Судді:                                                             Л.Д. Поливач
 
                                                                       О.І. Шкоріна