П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/5356/20	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  – Домусчі С.Д.,
                                – Кравця О.О.,

за участю: секретар судового засідання – Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного  адміністративного суду від 15 вересня 2020 року, прийняте у складі суду судді Токмілової Л.М. в місті Одеса по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Міністерства внутрішніх справ України  про стягнення суми грошового забезпечення,-
В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Міністерства внутрішніх справ України  про стягнення суми грошового забезпечення, в якому просив суд стягнути з Головного управління МВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час служби в органах внутрішніх справ та матеріальну допомогу в розмірі 119971,00 (сто дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят одна) грн. 00 коп.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року  у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, за участю третьої особи без самостійних вимог на боці відповідача: Міністерства внутрішніх справ України про стягнення суми грошового забезпечення відмовлено
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що судом першої інстанції рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та за невідповідності висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, а також виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення (абз. 10 рішення) слово «помилково».
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції невірно та неповно встановив коло та обсяг позовних вимог, оскільки судом не враховано, що з причин, незалежних від позивача, грошове забезпечення за певні періоди служби, а саме з 24.07.2018 року по 30.09.2018 року, з 20.02.2019 року по 19.05.2019 року, з 13.09.2019 року по 12.06.2020 року позивачу не виплачувалось, при цьому у ці періоди позивач був поновлений відповідачем на посаді на підставі рішень судів і обліковувався на службі, про що свідчать дані його трудової книжки. Апелянт вказує, що порушення його прав полягає в тому, що він був позбавлений можливості отримувати виплату грошового забезпечення за періоди служби в органах внутрішніх справ.  Окрім того, апелянт вказує, що у мотивувальній частині рішення судом першої інстанції протиправно вказано, що середній заробіток за час вимушеного прогулу було стягнуто на користь позивача помилково, чим на думку апелянта здійснено переоцінку рішень судів, які набрали законної сили.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції не захистив його право на працю та не витребував у відповідача контррозрахунку суми грошового забезпечення, при цьому, на думку апелянта, розрахунок його грошового забезпечення повинен здійснюватись на підставі додатків 1, 7, 11 постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 11 листопада 2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», а також Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 р. № 260. Крім того, апелянта вказує, що відповідач своїми протиправними наказами про звільнення з органів внутрішніх справ позбавив його права на отримання чергового спеціального звання підполковника, яке апелянт мав отримати в кінці 2015 року. Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції залишив поза увагою доводи щодо виплати йому відповідачем матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Представник позивача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Доводи відзиву на апеляційну скаргу ґрунтуються на тому, що Головне  управління МВС України в Одеській області не є належним відповідачем у справі, оскільки безпосереднім його роботодавцем є Біляївське РВ ГУМВС України в Одеській області та  за рахунок його бюджетних асигнувань позивачу виплачувалось грошове забезпечення. Відповідач звертає увагу суду, що територіальні органи  Міністерства внутрішніх справ  знаходяться в процесі ліквідації як юридичні особи публічного права, а міліція з 07.11.2015 року припинила своє існування без правонаступництва.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 24 березня 1992 року проходив службу в органах внутрішніх справ України.
З січня 2014 року ОСОБА_1 працював на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар) ГУМВС України в області, звання майор міліції.
З матеріалів справи вбачається, що рішеннями судів ОСОБА_1 неодноразово поновлювався на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар) ГУ МВС України в Одеській області.
Так, постановою Одеського адміністративного суду від 02 березня 2016 року по справі № 815/6908/15, яка набрала законної сили 15 листопада 2017 року, зокрема поновлено ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ Головного управління МВС України в Одеській області; стягнуто з Біляївського РВ ГУ МВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 17195, 40 грн. (сімнадцять тисяч сто дев`яносто п`ять грн. 40 коп.).
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року по справі №815/863/18, яка набрала законної сили, зокрема поновлено майора міліції ОСОБА_1 на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар) ГУ МВС України в Одеській області з 06 листопада 2015 року. Стягнуто з Біляївського районного відділу УМВС України в Одеській області  на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2016 року по 23.07.2018 року у розмірі 87 969,60 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.03.2019 року по справі №420/5579/18, яке набрало законної сили 26.06.2019 року, поновлено майора міліції ОСОБА_1 на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар) ГУ МВС України в Одеській області з 01.10.2018р та стягнуто з Головного управління МВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2018 року по 19 лютого 2019 року у розмірі 14464,80 грн., без урахуванням обов`язкових відрахувань.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2019 року по справі №420/3196/19, яке набрало законної сили 26.11.2019 року, зокрема  поновлено майора міліції ОСОБА_1 на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар) ГУ МВС України в Одеській області з 20.05.2019 року та стягнуто з Біляївського районного відділу ГУМВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.05.2019 по 12.09.2019 у розмірі 16 974 грн.
Вважаючи, що Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області протиправно не було виплачено позивачу грошове забезпечення за періоди служби з 24.07.2018 року по 30.09.2018 року, з 20.02.2019 року по 19.05.2019 року, з 13.09.2019 року по 12.06.2020 року, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення вказаного грошового забезпечення.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не звернувся до відповідного органу щодо прийняття наказу про присвоєння звання підполковника, та відмови у задоволенні свого законного права не отримував, крім того позивачем не оскаржувалась бездіяльність відповідного органу щодо неприсвоєння чергового звання. Таким чином, за висновками суду першої інстанції вказане спростовує твердження позивача про необхідність застосування відносно нього приписів постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 р. № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» та наказу МВС України 04.06.2016 року №260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» щодо виплати грошового забезпечення відповідного званню підполковника.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Предметом спірних правовідносин у даному випадку виступає невиплата позивачу грошового забезпечення за періоди з 24.07.2018 року по 30.09.2018 року, з 20.02.2019 року по 19.05.2019 року, з 13.09.2019 року по 12.06.2020 року, тобто у періоди, коли позивач за рішеннями судів був поновлений на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар) ГУ МВС України в Одеській області та його звільненням із займаної посади.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.          
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Правовідносини грошового забезпечення співробітників міліції на даний час законодавчо не врегульовані. Так, Закон України «Про міліцію» від 20.12.1990 року № 565-XII втратив чинність 07.11.2015 року та застосуванню у межах спірних правовідносин не підлягає. Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ від 31.12.2007 року  № 499, якою визначався порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, втратила чинність на підставі Наказу Міністерства внутрішніх справ № 1131 від 31.10.2016 року.
При цьому, відповідно до висновків, викладених зокрема у постанові Верховного Суду від 03 грудня 2020 року (справа № 808/129/18), нормативно-правові акти, що застосовуються при обчисленні грошового забезпечення поліцейських, не підлягають застосуванню у межах спірних правовідносин, оскільки позивач судовими рішеннями поновлений на посаді в системі Міністерства внутрішніх справ (в органах міліції) та жодного дня не перебував на службі в поліції, що свідчить про неможливість застосування наведених апелянтом норм права при розгляді цієї справи.
Відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). 
Необхідно зазначити, що визначення поняття «грошове забезпечення» у національному законодавстві відсутнє. Разом з тим, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених зокрема у постанові від 26 квітня 2019 року (справа №815/1829/17), які підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу охоплюється застосованим у частині 2 статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці».
Таким чином, враховуючи неврегульованість чинним законодавством питання грошового забезпечення співробітників міліції, з урахуванням вимог ч. 6 ст. 7 КАС України, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні положення КЗпП України та Закону України «Про оплату праці».
Частиною 1 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Згідно положень ст. 94 КзПП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.
Водночас, згідно положень ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Таким чином,  поняття «грошове забезпечення» фактично прирівнюється до поняття «заробітна плата» та представляє собою винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу.
Водночас, як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, протягом 2015-2020 років, позивач неодноразово рішеннями судів поновлювався на посаді начальника Теплодарського відділення міліції Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар) ГУ МВС України в Одеській області.
Разом з тим, відповідно до положень Закону України «Про Національну поліцію» та постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» територіальні органи МВС в процесі ліквідації як юридичні особи публічного права, з 07.11.2015 року міліція припинила своє існування без правонаступництва.
Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 було ліквідовано Біляївський районний відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області. ГУ МВС України в Одеській області з 06.11.2015 року знаходиться в стані припинення.
Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 №878 «Про затвердження Положення про Міністерство внутрішніх справ України» МВС - центральний орган виконавчої влади, в організаційно - штатній структурі якого не передбачено посад рядового і начальницького складу. Тобто, підрозділів органів внутрішній справ (міліції) та посад які б комплектувалися особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, на даний час не існує.
У зв`язку з ліквідацією територіальних органів МВС у жовтні 2015 року було видано накази про затвердження складу ліквідаційних комісій територіальних органів, із визначенням її основних повноважень, як це передбачено статтями 104,105,110,111 Цивільного кодексу України та Порядком здійснення заходів , пов`язаних з утворенням , реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074.
З матеріалів справи вбачається та сторонами по справі не заперечується, що незважаючи на поновлення позивача на роботі шляхом внесення відповідних записів у трудову книжку та видання ГУ МВС України в Одеській області відповідних наказів на виконання рішень суду, позивач, з огляду на те, що підрозділи міліції припинили свою діяльність ще у 2015 році, фактично до виконання трудових обов`язків не приступав, посадових обов`язків працівника міліції не виконував. При поновленнях позивача на посаді конкретний розмір посадового окладу, надбавок, доплат позивачу не встановлювався, табель обліку робочого часу позивача відсутній. Доказів протилежного матеріали справи не містять та учасниками справи не надано.
Варто також зазначити, що з огляду на ліквідацію територіальних органів МВС у жовтні 2015 року,  бюджетні асигнування на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ фактично не здійснюються.
При цьому колегія суддів також звертає увагу, що оскільки фактично відповідач знаходиться у стані ліквідації, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730, що також підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно положень п.2 ч.1 ст. 112 Цивільного кодексу України, вимоги працівників, пов`язані з трудовими відносинами входять до другої черги вимог кредиторів.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із доводами відповідача, що оскільки  позивач в період з 06.11.2015 року жодного дня фактично не працював в органах внутрішніх справ на посаді, на якій його було поновлено, жодного дня не виконував завдання міліції відповідно до статті 2 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ, зазначені обставини унеможливлюють отримання ним грошового забезпечення, матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Щодо присвоєння апелянту чергового військового звання підполковника, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень п.10 розділу І Порядку присвоєння спеціальних звань та подання матеріалів для їх присвоєння, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.03.2012 року  № 218 (чинного на момент проходження позивачем служби у міліції), особи, які раніше проходили службу в органах внутрішніх справ на посадах середнього, старшого начальницького складу, у разі повторного прийому на службу, зараховуються в кадри МВС України Міністром внутрішніх справ України, або особою, яка виконує його обов`язки, у спеціальних званнях, які вони мали перед звільненням, про що видається відповідний наказ. Водночас, як вбачається із матеріалів справи, спеціальне звання підполковника позивачу не присвоювалось, жодних наказів з цього приводу матеріали справи не містять.
Крім того, колегія суддів додатково наголошує, що Порядок присвоєння спеціальних звань поліції та позбавлення спеціальних звань, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12.03.2016 року №177 застосуванню до спірних правовідносин не підлягає, оскільки позивач жодного дня не перебував на службі в поліції.
Разом з тим, колегія суддів критично оцінює доводи відповідача, що Головне  управління МВС України в Одеській області не є належним відповідачем у справі, оскільки безпосереднім його роботодавцем є Біляївське РВ ГУМВС України в Одеській області та за рахунок його бюджетних асигнувань позивачу виплачувалось грошове забезпечення. З цього приводу колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні жодні докази того, що саме за рахунок Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області  позивачу виплачувалось грошове забезпечення. На запит суду стосовно  процедури грошового забезпечення структурних органів ГУМВС України в Одеській області відповідач пояснень або документів з цього приводу не надав, тобто всупереч вимогам ст. 77 КАС України, не довів ті обставини, на які він посилався. 
Решта доводів та заперечень учасників справи вищезазначених висновків суду не спростовують. Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
При цьому колегія суддів зазначає, що при наданні правової оцінки спірним правовідносинам суд першої інстанції фактично обмежився наданням правової оцінки вимогам позивача в частині присвоєння йому чергового звання, водночас іншим доводам позивача жодної оцінки не надав, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи.
Згідно положень ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
За таких обставин, оскільки судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті та встановлено відсутність підстав для задоволення позовних вимог, проте суд внаслідок неповного з`ясування обставин справи виходив з помилкових мотивів, колегія суддів вважає, що судове рішення, відповідно до вимог ст. 317 КАС України, підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року в редакції даної постанови. 

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного  адміністративного суду від 15 вересня 2020 року – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного  адміністративного суду від 15 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Міністерства внутрішніх справ України  про стягнення суми грошового забезпечення – змінити, виклавши мотивувальну частину оскаржуваного рішення в редакції даної постанови.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М.П. Коваль

Суддя:                                                                                     С.Д. Домусчі

        Суддя:                                                                                     О. О. Кравець