Справа № 127/31828/19
Провадження № 22-ц/801/2084/2020
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М., 
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2020 року, постановлену під головуванням судді Бессараб Н. М. в місті Вінниця, повний текст ухвали складено 12 жовтня 2020 року,
у справі № 127/31828/19 за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб Органу опіки та піклування Вінницької міської ради, Органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дітей, 

встановив:
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб Органу опіки та піклування Вінницької міської ради, Органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дітей.
Позов мотивований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду від 24 жовтня 2018 року було розірвано. Під час перебування у шлюбі в них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначила, що діти проживали з нею, а відповідач врегулював питання графіку побачень із дітьми, а саме згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2067 від 27 вересня 2018 року було погоджено місце проживання двох малолітніх дітей сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю - позивачем у справі і визначено порядок участі відповідача ОСОБА_1 у вихованні дітей.
Посилаючись на те, що відповідач чинить їй перешкоди у спілкуванні з малолітнім ОСОБА_4 , оскільки 27.11.2018 незаконно змінив місце проживання останнього та відмовляється добровільно повернути дитину до теперішнього часу, просила суд визначити місце проживання дітей з нею.
В ході підготовчого судового засідання позивач ОСОБА_1  заявив клопотання, яке також подав в письмовому виді, про забезпечення позову в даній цивільній справі шляхом зобов`язання позивача ОСОБА_5 до ухвалення судового рішення у даній справі про визначення місця проживання дітей, а саме передати малолітніх ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батькові ОСОБА_1 щотижня: з 10 години кожної середи до 10 години кожної суботи; у вихідні дні: з 10 години кожної першої суботи до 20 години кожної першої неділі та з 10 години кожної третьої суботи до 20 години кожної третьої неділі.
Заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_2 відкрито перешкоджає відповідачу ОСОБА_1 бачити, зустрічатися і спілкуватися зі своїми малолітніми дітьми, так як позивачка самочинно змінила їх місце проживання, переховує дітей, хоча вони зареєстровані за місцем проживання і реєстрації батька дітей. Оскільки неможливо розглянути даний спір по суті в швидкі строки, то в майбутньому це може утруднити виконання рішення суду щодо визначення місця проживання дітей.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2020 року заяву відповідача ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.
Залишаючи заяву без задоволення, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що належних доказів щодо перешкод з боку позивача ОСОБА_2 в реалізації відповідачем ОСОБА_1 визначеного органом опіки та піклування порядку участі батька у вихованні дітей (рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2067 від 27 вересня 2018 року «Про визначення порядку участі у вихованні дітей»), відповідачем суду не надано. Враховуючи заявлений відповідачем вид забезпечення позову – зобов`язання позивача ОСОБА_2 до ухвалення судового рішення у даній справі передати малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 батькові ОСОБА_1 щотижня: з 10.00 год. кожної середи до 10.00 год. кожної суботи; у вихідні дні: з 10.00 год. кожної першої суботи до 20.00 год. кожної першої неділі та з 10.00 год. кожної третьої суботи до 20.00 год. кожної третьої неділі, а також враховуючи предмет заявленого позову – про визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що обраний відповідачем вид забезпечення позову не є співмірним із предметом позову. 
Не погоджуючись з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2020 року, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з суттєвим порушенням норм процесуального права, тому просить скасувати указану ухвалу та постановити нове рішення, яким його заяву про забезпечення позову задовольнити. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував положення п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України (в новій редакції від 08.02.2020, а саме, що позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин), достеменно не дослідив, що з боку позивача вчиняються дії щодо ізоляції та недопущення батька до малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , виключно із власних суб`єктивних міркувань позивача, та не звернув увагу, що забезпечення позову має тимчасовий характер і спрямований перш за все на інтереси дітей, які позбавлені батьківської турботи через поведінку матері, запропонований обов`язок позивачу передавати на певний час дітей батьку є засобом можливого справедливого рішення в майбутньому, оскільки діти зі спливом часу втрачають емоційний зв`язок з батьком, та своєю рідною сестрою ОСОБА_8 через протиправні дії матері.
Зокрема вказав, що судом першої інстанції не встановлено жодних обставин, які могли бути перешкодою у підтримуванні регулярних особистісних стосунків батька і дітей, на час вирішення спору. Встановлення обов`язку позивачу передавати на певний час малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 батьку, не призводить до обмеження її материнських прав, натомість дає змогу на паритетних умовах, до ухвалення судового рішення по суті брати активну участь як батькові та і матері у вихованні синів.
У строк, встановлений апеляційним судом, позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначила, що вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а ухвалу суду першої інстанції законною.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити. ОСОБА_2 заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Так, у відповідності до положень частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Види забезпечення позову визначені статтею 150 ЦПК України, пункти 2, 3 частини першої якої, в тому числі, передбачають забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії та встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Окрім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Враховуючи вищенаведене, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає у рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Відповідно до частин першої, другої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.
Враховуючи наведене, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував положення п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України та не звернув увагу, що забезпечення позову має тимчасовий характер і спрямований перш за все на інтереси дітей, які позбавлені батьківської турботи через поведінку матері, оскільки умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів матері дітей, яка є позивачем у даній справі.
Не спростовують вірні висновки суду першої інстанції посилання апеляційної скарги на обставини даної цивільної справи й норми матеріального права щодо рівності прав як батька так і матері у вихованні синів, на обов`язок поважати права дитини, яка розлучається з однім чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам учасникам справи і зібраним у справі доказам.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає. 
Повний текст постанови складено 23 грудня 2020 року. 

       Головуючий                                  Ю. Б. Войтко

       Судді:                                                    І. В. Міхасішин 

                                  І. М. Стадник