Ухвала        
02 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 569/21354/19
провадження № 61-14776ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач), Калараша А. А.,                 Петрова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія                «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди в порядку регресу, 
 
ВСТАНОВИВ:
ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди в порядку регресу.
Позов мотивовано тим, що 14 квітня 2017 року на автодорозі                                    Р-05 Городище-Рівне-Старокостянтинів (105 км 20 м) сталася                       дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля Renault Laguna, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під управлінням ОСОБА_1 та автомобіля Seat Cordoba, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під управлінням ОСОБА_2 . Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/1603818, укладеного 03 січня 2017 року між ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та ОСОБА_1 . Ухвалою Березнівського районного суду Рівненської області від 21 січня 2019 року ОСОБА_1  визнано винним у вчиненні ДТП та звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину передбаченого частиною                          першою статті 286 КК України. Відповідно до Звіту № SOS__-170419-02770                   від 27 квітня 2017 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля Seat Cordoba, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 297 346 грн 86 коп., вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля Seat Cordoba, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 144 608 грн 00 коп. ПрАТ СК «ПЗУ Україна» сплатило на користь потерпілої особи страхове відшкодування у розмірі 100 000 грн                  00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 27284 від 07 березня 2019 року. З огляду на те, що відповідач порушив пункт 2.3.А Правил дорожнього руху, а саме керував несправним транспортним засобом, то після виплати страхового відшкодування на користь потерпілої особи, у позивача виникло право вимоги до відповідача про відшкодування завданої шкоди                 (в порядку регресу) абз. «г» 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України                     «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування завданої майнової шкоди від 04 квітня 2019 року, однак вимога залишилась без уваги останнього.
Посилаючись на викладені обставини просило стягнути з відповідача на свою користь суму завданої майнової шкоди у розмірі 100 000 грн 00 коп. та витрати на оплату судового збору.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня                2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь                     ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» завдану майнову шкоду у сумі                   100 000 грн 00 коп. та судові витрати в сумі 1 921 грн 00 коп.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2020 року залишено без змін. 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2020 року до Верховного Суду,                 ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на наступне. 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову є відшкодування шкоди у розмірі 100 000 грн 00 коп., що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). 
Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені                     підпунктами а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. 
Наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та зводяться до його незгоди з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.
Отже, у Верховного Суду відсутні підстави для відкриття касаційного провадження. Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи
до категорії малозначних, касаційна скарги не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка 
є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France»                    (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
 
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості                             («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди в порядку регресу відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           С. П. Штелик 
 
                                                                                                              А. А. Калараш     
 
                                                                                                              Є. В. П етров