Справа № 137/1499/20
Провадження № 22-ц/801/2282/2020
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року	Справа № 137/1499/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого: Оніщука В.В. (суддя - доповідач),
суддів: Голоти Л.О., Рибчинського В.П.,
за участю секретаря судового засідання: Очеретної М.Ю.,

       учасники справи:
заявник (особа яка подала апеляційну скаргу) – ОСОБА_1 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 11 листопада 2020 року, постановлену у складі судді Желіховського В.М., в залі суду,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій заявив вимогу встановити факт, що має юридичне значення стосовно його поранення під час виконання обов`язків військової служби в зоні проведення антитерористичної операції (АТО), на території Донецької області у вересні 2015 року.
Ухвалою Літинського районного суду Віннциької області від 11 листопада 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення. 
Ухвала суду мотивована тим, що встановлення факту отримання поранень під час виконання бойового завдання виключає можливість встановлення цього факту в судовому порядку, оскільки законодавством передбачено інший порядок встановлення таких фактів, зокрема, повноваження щодо встановлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців покладені на військово-лікарські комісії, а повноваження щодо оформлення довідки про обставини травми надані командиру (начальнику) військової частини. При цьому відмова відповідного органу може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену ухвалу та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву та встановити факт його поранення під час виконання обов`язків військової служби, при цьому зроблено посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Постанова Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" ухвалена до початку бойових дій на сході України та проведення АТО, в зв`язку з чим, посилання суду на вказану постанову є безпідставним. Крім того, заявник апеляційної скарги послався на судові рішення інших судів з аналогічним предметом спору, якими заявлені вимоги були задоволені.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявника, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.
Відповідно до частини першої та пункту п`ятого частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік фактів що можуть бути встановлені в судовому порядку передбачений ч. 1 ст. 315 ЦПК України.
Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, не зазначених у ч. 1 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можливо лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Із заяви ОСОБА_1 вбачається, що він звернувся до суду з метою встановлення факту, що має юридичне значення і просить встановити факт стосовно його поранення під час виконання обов`язків військової служби в зоні проведення антитерористичної операції (АТО), на території Донецької області у вересні 2015 року.
Як роз`яснено у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
У пункті 2 цієї постанови містяться роз`яснення про те, що суди при вирішенні питання про підвідомчість справи мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород.
У пункті 1.1. Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України 14.08.2008 № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800 (далі - Положення) встановлено, що військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Абзацом 6 п. 1.3 Положення визначено, що основними завданнями військово-лікарської експертизи є визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть.
Пунктом 2.1. Положення передбачено, що для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця. Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.
У пункті 3 розділу II Положення визначено, що  нещасний випадок, про який не було своєчасно повідомлено командуванню військової частини або внаслідок якого втрата працездатності настала не відразу, розслідується згідно з цією Інструкцією протягом місяця з дня надходження рапорту потерпілого військовослужбовця або заяви особи, яка представляє його інтереси.
У разі переформування військової частини, у якій стався такий нещасний випадок, розслідування проводиться її правонаступником, а у разі ліквідації військової частини за відсутності її правонаступника встановлення факту настання нещасного випадку розглядається у судовому порядку.
Якщо рішенням суду встановлено факт настання нещасного випадку, розслідування організовує та проводить вищий орган військового управління, якому підпорядковувалась ліквідована військова частина.
У пункті 21 розділу II Положення регламентований Порядок встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, які призвані на збори, та колишніх військовослужбовців зі службою у Збройних Силах України. 
Відповідно до п.п. 21.3. розділу II Положення причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні ВЛК; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні ВЛК цих військових формувань та оформлюють протоколом за формою, наведеною в додатку 19.
За змістом п.п. 21.7. та 21.12. розділу II Положення постанова ВЛК про причинний зв`язок поранення (травми, контузії, каліцтва) приймається відповідно до висновку, зазначеного в довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), або засвідченої копії Акта про нещасний випадок (додаток 1 до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06 лютого 2001 року № 36, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2001 року за № 169/5360 (зі змінами)), у яких зазначаються обставини отримання поранення (контузії, травми, каліцтва). 
Причинний зв`язок захворювань (поранень) у колишніх військовослужбовців, які пройшли медичний огляд раніше, у ВЛК розформованих військових або прикордонних округів, груп військ, родів військ, визначають (переглядають) штатні ВЛК за територіальним принципом, де проживають колишні військовослужбовці, у межах територіальної відповідальності штатних ВЛК.
Таким чином, для встановлення причинного зв`язку захворювання з отриманням травми (поранень, контузій, каліцтва) отриманих під час бойових дій у період проходження військової служби військовослужбовця визначено  спеціальний позасудовий порядок, орган, який уповноважений приймати таке рішення, встановлено перелік документів, необхідних для встановлення такого зв`язку і  порядок подальшого оскарження рішення цього органу в судовому порядку і під час дослідження обставин відмови в позовному провадженні можуть досліджуватися, зокрема, докази, надані особою на підтвердження такого  факту з іншими обставинами, заслуховуватись доводи і заперечення сторін. Перекладання на суд функцій такого органу суперечить вимогам закону, створює умови для уникнення встановленої законодавством процедури.
Для встановлення причин та обставин травмування військовослужбовця визначено позасудовий порядок, так як з`ясування і фіксація таких відомостей віднесена до повноважень інших органів та посадових осіб.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах висловлена  у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 квітня 2020 року у справі № 183/5932/17, провадження № 61-36199св18.
Таким чином, оскільки з`ясування і фіксація таких відомостей віднесена до повноважень інших органів і посадових осіб та їх правонаступників, дії та рішення їх можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства.
І лише у разі неможливості реалізувати порушене право через відсутність правонаступника, факт може бути встановлений судом.
Відтак, суд першої інстанцій обґрунтовано виходив з того, що вирішення питання про можливість встановлення факту отримання поранення на території зон АТО, є можливим в позасудовому порядку, через що в окремому провадженні цивільного судочинства не може бути встановлений такий юридичний факт.
Доводи апеляційної скарги про невірне посилання судом першої інстанції на постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5, не заслуговують на увагу, оскільки така постанова є чинною і підлягає застосуванню при розгляді заяви ОСОБА_1 .
Крім того, посилання заявника апеляційної скарги на рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справах з подібними обставинами, не можуть бути враховані судом, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Застосування норм права, викладених у судах нижчої та аналогічної інстанції, законом не передбачено.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу без додержання норм матеріального та процесуального права і зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.
Відтак, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін, як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 11 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 24 грудня 2020 року.

Головуючий:                                                         В. В. Оніщук

Судді:                                                                 Л. О. Голота

                                                                                В. П. Рибчинський