КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 757/54893/19-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/13544/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
10 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового слідства, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року, 
 
встановив:
у жовтні 2019 року позивач звернулась до суду позовом, в якому просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету на її користь моральну шкоду в розмірі 24 084 грн., посилаючись на те, що незаконною бездіяльністю Прокуратури м.Києва та Київської місцевої прокуратури №2 їй було завдано душевних страждань.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що Київською місцевою прокуратурою №2 здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням в кримінальному провадженні, зареєстрованому за №12019110000000072, де вона є потерпілою. Вказувала, що досудове розслідування проводиться із порушенням строків, встановлених процесуальним законом, а Прокуратурою м.Києва не здійснюється нагляд за законністю та строками досудового розслідування. Вказана бездіяльність завдає позивачу моральної шкоди, яку вона оцінює в сумі 24 084 грн. 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження незаконних дій або бездіяльності відповідачів, що свідчить про відсутність підстав для відшкодування їй моральної шкоди. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам. 
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України.
У своїй апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено їй у задоволенні позову, оскільки бездіяльністю відповідачів їй завдано моральної шкоди. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.  
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненим законом способами  захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. В ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, визначеному  законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання на підставі ч. 1 ст. 15 ЦК України. Згідно зі статтею  ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.  
Положеннями ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що моральної шкоди, за твердженням позивача, їй завдано внаслідок тривалого досудового розслідування за її заявою про вчинення кримінального правопорушення. Позивач вказувала, що протягом року винним особам не пред`явлено обвинувачення та  не притягнуто їх до відповідальності, внаслідок чого вона перебуває у пригніченому стані та зазнає душевних хвилювань. Розмір моральної шкоди позивач оцінила з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, помноженого на 12 місяців.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першої ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).
Враховуючи те, що підставою для відшкодування шкоди позивач зазначала бездіяльність відповідачів при здійсненні нагляду та процесуального керівництва досудового розслідування кримінального провадження №12019110000000072 від 13 лютого 2019 року, то спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України відсутні.
За таких обставин шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України, а не 1172 ЦК України, як про те зазначає позивач.
За змістом ч. 6 ст. 1176 ЦК України вказана шкода відшкодовується на загальних підставах, що передбачає наявність складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Отже, в даному випадку предметом доказування є вина відповідачів, причинно-наслідковий зв`язок між їх неправомірними діями та спричинення моральної шкоди позивачу.
Разом з тим, позивачем не було надано до суду доказів на підтвердження протиправності дій відповідачів. Саме по собі посилання ОСОБА_1 на те, що було порушено строк здійснення досудового розслідування, не свідчить про наявність у діях відповідачів вини.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підтвердження своїх позовних вимог позивач зазначила лише виклад обставин, які, на її переконання, свідчать про незаконність і протиправність дій (бездіяльності) Прокуратури м. Києва та Київської місцевої прокуратури №2.
Судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про те, що  незаконність та протиправність обставин, на які посилається позивач, у визначеному законом порядку встановлена не була.
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.
При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.
Доказів про те, що позивач оскаржувала у встановленому процесуальним законом порядку дії або бездіяльність відповідачів в ході здійснення досудового розслідування та вони були визнані протиправними, матеріали справи не містять.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Ргопіпа V. ІІкгаіпе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, судом  першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін. 
 Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                   
 
Судді