ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5955/20 Справа № 215/532/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання – Кислиця І.В.,
сторони справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Промислові ремонти»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислові ремонти» на заочне рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2020  року, ухваленого суддею Коноваленком М.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст рішення суду складено 22 січня 2020 року,
ВСТАНОВИВ :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислові ремонти» (надалі – ТОВ «Промислові ремонти» ) про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі.
В мотивування заявлених позовних вимог зазначила, що відповідно до записів, що містяться в трудовій книжці вона працювала в ТОВ «Промисловий ремонт» з 03.04.2012 р. по 31.01.2017 р. Керівництво підприємства 25.01.2017 р. оголосило, про необхідність написання заяви про звільнення за угодою сторін та заяви про прийняття на роботу на інше підприємство – Товариство з обмеженою відповідальністю «Промислові ремонти» з 01.02.2017 р. Позивач виконала вимоги керівництва. Згідно з записом у трудовій книжці, вона була звільнена за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП). 
Вона виходила на трудові зміни 02.02.2017 р. – 11,5 годин (денна зміна), 03.02.2017 р. 4 години (вечірня зміна), 04.02.2017 р. – 7,5 год. (нічна зміна), 06.02.2017 р. знаходилась на робочому місці до 11:30 годин. 20.02.2017 р. Звернувшись до директора РУ-3 ТОВ «Промислові ремонти» зі заявою про оплату відпрацьованих змін і лікарняного листа з 09.02.2017 р. по 18.02.2017 р., він дав згоду підписавши заяву, але виплати вона не отримала. Трудову книжку з записом про звільнення від 31.01.2017 р. видано їй на руки 06.02.2017 р., про що вона розписалася в журналі. Про своє звільнення позивач дізналася 06.02.2017 р. Просить суд: встановити факт перебування в трудових відносинах з ТОВ «Примислові ремонти» у період з 02.02.2017 р. по 06.02.2017 р., зобов`язати ТОВ «Промислові ремонти» внести відповідні записи до трудової книжки, стягнути заборгованість по заробітній платі за фактично відпрацьовані зміни 02.02.2017 р., 03.02.2017 р., 04.02.2017 р., 06.02.2017 р. у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні, допустити негайне виконання рішення щодо присудження працівникові виплати заробітної плати.
Заочним рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2020  року  позов  ОСОБА_1  задоволено.Встановлено факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ « Промислові ремонти». Зобов`язано ТОВ «Промислові ремонти» внести записи до трудової книжки ОСОБА_1 щодо перебування у трудових відносинах. Стягнуто з ТОВ «Промислові ремонти» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за фактично відпрацьовані зміни 02.02.2017 р. , 03.02.2017 р., 04.02.2017 р., 06.02.2017 р. у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні. Стягнуто з ТОВ «Промислові ремонти» на користь держави судовий збір в сумі 2305,20 грн. Допущено до негайного виконання рішення щодо стягнення заробітної плати.
Ухвалою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 березня 2020 року заяву ТОВ «Промислові ремонти» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ТОВ «Промислові ремонти» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. 
В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що належним чином відповідача не було повідомлено про час та місце розгляду справи, що зумовило неможливість подання відзиву на позов та порушено принцип рівності сторін. Судом в рішенні невірно зазначена назва відповідача, як ТОВ «Промисловий ремонт», проте назва відповідача ТОВ «Промислові ремонти», які є різними суб`єктами господарювання. Судом не встановлено, яку роботу виконувала позивач в період часу з 02 по 06 лютого 2017 року та на якому підприємстві, що свідчить про неповноту встановлення обставин. Судом не досліджувались оригінали доказів, запис в журналі на отриманні «бірки», тому вважають їх не належними та не допустимим доказами. Крім того, судом не досліджено, чи належить відповідачу кран на якому працювала позивач. Судом наведено у рішенні суперечливі дані щодо періоду роботи позивача до 06 червня 2017 року. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно зі ст.ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності змагальності та диспозитивності.
У відповідності до п. 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» сформував позицію про те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня
2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
Відповідно до пунктів 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права зобов`язує апелянта, самостійно цікавитися перебігом розгляду його скарги в суді апеляційної інстанції. Тривала відсутність такого інтересу з боку апелянта свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права та зловживання правом на апеляцію.
З наявного в матеріалах справи зворотного поштового повідомлення убачається, що копія ухвали суду апеляційної інстанції про відкриття провадження у справі та повідомлення про день та час слухання справи надсилалась апелянту за адресою, зазначеною ним в апеляційній скарзі, та відомостей про юридичну особу, проте повернулась без вручення адресату у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті. 
Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника ТОВ «Промислові ремонти» в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно записів що містяться у трудовій книжці ОСОБА_1 працювала на підприємстві відповідача та звільнена 31.01.2017 р. за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.5-7).
Як видно з тексту Акту складеного позивачем та підписаного бригадою слюсарів та працівників ТОВ «Промислові ремонти» засвідчують присутність позивача ОСОБА_1 на робочому місці 02,03,04, 06 лютого 2017 року підпис її в допуску до роботи та отримання нарядів під підпис та «бірки» на кран№3. Підтвердженням відпрацьованих чотирьох змін є також лист, засвідчений підписами працівників підприємства ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та бригадою слюсарів, про виконання робіт ОСОБА_1 на підприємстві відповідача 02.02.2017 р., 03.02.2017 р., 04.02.2017 р. (а.с. 8).
Згідно копії витягу з книги нарядів ТОВ «Промислові ремонти» та записом в журналі на отримання «бірки» для роботи на крані у вказаний період (а.с. 20-27).
Згідно заяви ОСОБА_1 датованої 20 лютого 2017 року на оплату трудових змін в лютому місяці 2017 р.: 02.02.2017 р. – 11,5 годин (денна зміна), 03.02.2017 р. – 4 години (вечірня зміна), 04.02.2017 р. – 7,5 год. (нічна зміна) та лікарняного листа: серія АДБ № 569075 з 09.02.2017 р. по 18.02.20017 р., міститься дата отримання та підпис керівника від 20 лютого 2017 (а.с. 9).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність письмовими матеріалами справи та показами свідків факту роботи позивача на підприємстві відповідача.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
За положеннями статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).
Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні контракту; при укладенні трудового договору з фізичною особою.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи (частини друга - четверта статті 24 КЗпП України). 
Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Отже, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору.
Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 522/4807/15-ц (провадження №61-13454св18). 
В процесі розгляду справи суд першої інстанції встановив, що позивач виконувала роботу машиніста крана, що підтверджується копією книги нарядів, журналу інструктажу, отримання та здачі «бірки» для отримання крану, що в сукупності з дослідженими судом першої інстанції доказами актами інших працівників ,які підтвердили факт перебування на робочому місці у відповідну зміну позивача, доводять її факт роботи. 
Крім того, колегією суддів ураховано, що документи щодо працевлаштування: трудова книжка, перебували саме у відповідача та повернуті позивачу лише 06 лютого 2017 року. 
Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.
Позивач ОСОБА_1 фактично була допущена до роботи, їй видано техніку, а саме кран №3 для роботи у відповідну зміну, що свідчить про виконання нею посадових обов`язків машиніста крана.
Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.
Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду про доведеність факту виконання позивачем посадових обов`язків машиніста крана 02 лютого, 03 лютого , 04 лютого та 06 лютого 2017 року. 
Доводи апеляційної скарги, щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, колегія судді до уваги не бере, оскільки судом першої інстанції виконано вимоги п. 10 ст. 128 ЦПК України та неодноразово направлено на адресу відповідача судову кореспонденцію за їх місцезнаходженням, якаповерталась на адресу суду за закінченням терміну зберігання, що свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи.
Доводи апеляційної скарги, про відсутність належних та допустимих доказів підтвердження факту виходу на роботу колегія суддів вважає неприйнятними, так як доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Як вбачається з матеріалів справи у суді першої інстанції були допитані свідки та досліджені надані позивачем докази. Крім того, суд апеляційної інстанції також намагався витребувати оригінали документів у відповідача, на перевірку доводів апеляційної скарги.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Невірне написання судом першої інстанції назви відповідача ТОВ «Промисловий ремонт» не спростовують правильних висновків суду першої інстанції може бути усунуто місцевим судом в порядку ст.269 ЦПК України шляхом виправлення описок за заявою учасників справи або ініціативою суду та не призвели до невірного вирішення спірного питання по суті заявлених ОСОБА_1 вимог. 
Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 263-265 ЦПК України, в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислові ремонти» залишити без задоволення.
Заочне рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття оскарженню в касаційному порядку не підлягає .
Повний текст судового рішення складений 20 жовтня 2020 року.

Головуючий :

Судді: