Справа № 450/3246/18                                 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І. 
Провадження № 22-ц/811/396/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        18 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Ванівського О.М.,
суддів – Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря Фейір К.О.
з участю: апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», третя особа приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Олефір Роман Васильович про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності,-

встановив:

В жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просила суд визнати частково недійсними: свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 травня 2017 року, видане приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області на ОСОБА_1 та Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 86397255 від 04.05.2017 року, а саме в частині включення до складової частини нерухомого майна-житлового будинку АДРЕСА_1 складової частини об`єкта нерухомого майна колодязя під літером «К».
В обґрунтування позову зазначала, що даний колодязь ніколи не належав особисто спадкодавцю ОСОБА_5 , а перебував в спільному користуванні сім`ї ОСОБА_5 та сім`ї позивачки – ОСОБА_3 , власниці будинку АДРЕСА_1 .
Позивачка зазначає, що вона, ОСОБА_3 , є власницею будинку АДРЕСА_1 . Отримавши копію позовної заяви про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем, вона довідалася, що ОСОБА_1 , дружина її покійного брата ОСОБА_5 , 04 травня 2017 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті свого чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто аж через тринадцять років, згідно із яким спадщина, на яке видано це свідоцтво, складається із житлового будинку АДРЕСА_1 . Житловий будинок, позначений на плані літерою «А» складається із трьох житлових кімнат та кухні, житловою площею 68,6 кв.м, загальною площею 94,9 кв.м , при ньому наявні: наступні господарські будівлі та споруди: літ. «Б» - сарай; літ. «В» - вбиральня; №1- хвіртка № 2- огорожа; літ. «К»-колодязь.
       В даному свідоцтві про право на спадщину за заповітом також вказано, що вказаний житловий будинок належав померлому ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що видане 04 червня 1991 року, в якому значиться, що до спадкового майна належного спадкодавцю, яке успадкував чоловік відповідачки входить житловий будинок, глиновалькований, житловою прощею 60,0 кв.м та стайня.
       Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 було зареєстровано відповідачем, ОСОБА_1 , та отримано Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності?за № 86397255 від 04 травня 2017 року, виданий приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Олефір Романом Васильовичем, в даному витягу вказано, що складовою частиною об`єкта нерухомого майна, а саме будинку АДРЕСА_1 є в тому числі колодязь «К», на підставі яких документів до складу будинку АДРЕСА_1 було включено колодязь «К», який ніколи не належав на праві приватної власності ОСОБА_5 , а завжди був у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
       Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2019 року позов ОСОБА_3 – задоволено.
       Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 травня 2017 року, видане приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Олефіром Р. В. на ОСОБА_1 , у спадковій справі № 54/2017, зареєстроване в реєстрі за № 1313, в частині включення до складової частини нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1 складової частини об`єкта нерухомого майна колодязя під літерою «К».
       Визнано частково недійсним Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 86397255 від 04.05.2017 року, в частині включення до складової частини нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1 складової частини об`єкта нерухомого майна колодязя під літерою «К».
       09 грудня 2019 року на вказане рішення суду  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
       В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і не обґрунтованим, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, надав доказам неправильну оцінку.
       Звертає увагу, що судом проігнорована та обставина, що ОСОБА_6 отримав право власності на новостворену річ «колодязь», яка була приналежністю до головної речі глиновалькованого будинку з житловою площею 28 м. кв. «старого будинку» і зв`язана з нею спільним господарським призначенням.
       З цього приводу в своєму аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ ВСУ зазначив, що господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні й підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці та призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може. Надвірні приміщення, огорожі та інші надвірні споруди, які обслуговують будівлю (сарай, паркан, колодязь), становлять разом з нею один інвентаризаційний об`єкт. Отже, скасовуючи правовласності відповідачки на колодязь і не вирішивши питання про належність цього колодязя,який знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_6 суд фактично, виокремив як окремий об`єкт без закріплення права власності на такий об`єкт, а також не вказав хто являється власником цього об`єкту.
В основу оскаржуваного рішення Судом покладено покази свідків зі сторони позивача ОСОБА_7 (двоюрідна сестра ОСОБА_8 ) та ОСОБА_9 (сват Позивачки, у оскаржуваному рішенні вказано сусід сторін, однак такий сусідом сторін ніколи не був), які зазначають, що на замовлення батьків ОСОБА_10 та ОСОБА_5 здійснювалося будівництво колодязя, у чому допомагали і сусіди, фінансування якого здійснювала позивачка по справі, яка на той час працювала, мала дохід та була спроможна допомогти батькам, які коштів на будівництво не мали. При цьому Суд опустив той факт, що жоден із свідків не бачив моменту передачі коштів та не знали, які доходи були у Позивачки. Саме вказаними показами свідків «була спроможна допомогти батькам» фактично і вмотивоване оскаржуване рішення.
Що стосується показів свідків зі сторони відповідача ОСОБА_11 , яка є хресною матір`ю дочки Позивачки (однак Суд у своєму рішенні вказує, що вона є хресною мамою ОСОБА_12 ) та ОСОБА_13 (сусідка сторін), то Суд не взяв до уваги їх показів стосовно того, що колодязь було побудовано пізніше у 1974 році, перед тим як ОСОБА_5 пішов до армії. Також не взято до уваги їх свідчення стосовно того, що будівництво колодязя здійснював ОСОБА_6 разом із сусідом ОСОБА_14 , при цьому ОСОБА_5 та сусід ОСОБА_15 виносили землю. Свідки надали покази, що в той час колодязь будували не лише ОСОБА_16 , а й їх сусіди, правда після них. Однак за роботи при облаштуванні колодязя ніхто нікому кошти не платив, сусіди та родичі допомагали одні другим.
Також стверджує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які містять інформацію щодо предмета доказування і підтверджують, що право ОСОБА_3 порушене, оскільки для таких висновків мають бути належні та допустимі докази, які б у сукупності і кожен окремо беззаперечно вказували на те, що у Позивачки виникло право на спірний колодязь.
Додатково зазначає, що станом на сьогодні вона жодних перешкод у користуванні колодязем Позивачці не чинить. Однак, у селі Зубра є централізоване водопостачання, до якого вона безперешкодно може під`єднатися.
Окремо звертає увагу, що судом у оскаржуваному рішенні не вирішено заявлене представником відповідача у судових дебатах клопотання щодо відмови в задоволенні позову з підстав закінчення строків позовної давності, тобто не виконано вимоги ст. 267 ЦК України.
Дане клопотання мотивоване тим, що ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на замовлення Позивачки у 2011 році було проведено інвентаризацію її будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому до її технічного паспорта даний колодязь не було внесено, оскільки такий належить до будинковолодіння Відповідачки. А відтак про дані обставини Позивачу відомо з 2011 року, позов в суд поданий лише у 2018 році, таким чином Позивачем пропущено встановлений законом строк позовної давності тривалістю у три роки, а клопотання про поновлення такого строку заявлено не було.
Таким чином за вище викладених обставин, враховуючи те, що Позивачкою не доведено, а судом не встановлено, яке ж право позивача порушене та підлягає захисту; те що інвентаризація будинковолодіння Позивачки проводилася ще у 2011 році і з того часу остання ніколи не претендувала на це майно, а саме майно безхозним ніколи не визнавалося; також враховуючи те, що колодязь знаходиться в межах земельної ділянки спадкодавця ОСОБА_6 а висловлена в оскаржуваному рішенні позиція суду порушує основні принципи непорушності права власності закріплені в ст. 41 Конституції України просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, позивача ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. 
       Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченого Пустомитівською держнотконторою 04.06.1991 року, за реєстровим номером 1929, такої споруди як колодязь в переліку будівель та споруд приналежних до будинковолодіння, віднесено не було. Відповідно колодязь ОСОБА_5 не успадковано та у власність не набуто, а тому видача свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 в частині зазначення у ньому до спадкового майна як складову частину об`єкта нерухомого майна, а саме колодязя під літ. К не відповідає свідоцтву про право на спадщину від 04.06.1991 року.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
       Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 – батько позивачки, ОСОБА_3 та чоловіка відповідачки – ОСОБА_1 – ОСОБА_5 .
       Після смерті ОСОБА_6 Пустомитівською державною нотаріальною конторою 23.03.1991 року заведена спадкова справа № 110/91, копія якої наявна в матеріалах справи.
       З життя спадкодавець розпорядився свої майном на випадок смерті та заповів усе належне йому на час смерті майно синові – ОСОБА_5 , який після смерті батька прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом.
       З копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.06.1991 року, вбачається, що спадкове майно складалося із: житлового будинку, глиновального, критого шифером на дві кімнати з житловою площею 28 кв. м., та трьохкімнатного житлового будинку, з площею 60,0 кв. м., а також стайні, що знаходяться в с. Зубра, Пустомитівського району Львівської області.
       02 червня 1991 року Львівським МБТІ видано Реєстраційне посвідчення № 143 про реєстрацію за ОСОБА_5 право особистої приватної власності в цілому на житловий будинок (домоволодіння) АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Пустомитівською держнотконторою 04.06.1991 року, за реєстровим номером 1929.
        ОСОБА_5 після смерті батька успадкував, та набув право особистої приватної власності, окрім іншого, на будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складалося із трьохкімнатного житлового будинку, з площею 60,0 кв. м., а також стайні.
       Згідно наявної в матеріалах справи інвентаризаційної справи на будинковолодіння АДРЕСА_1 , вбачається, що така була заведена на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Пустомитівською держнотконторою 04.06.1991 року, за реєстровим номером 1929.
       Згідно оціночного акта від 20.06.1991 року, наявного в матеріалах інвентаризаційної справи до будівель споруд будинковолодіння АДРЕСА_1 , віднесено колодязь під літ. «К».
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 , спадщину після якого прийняла його дружина ОСОБА_1 – відповідач у справі.
       04 травня 2017 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 на спадкове майно, до складу якого увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності на нього, що стверджується наявною в матеріалах справи копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 86397255 від 04.05.2017 року за ОСОБА_17 на житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 , складовими частинами якого зазначено: сарай Б, вбиральня В, хвіртка 1, огорожа 2, колодязь К.
       Відповідно до ст.. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
       Згідно з ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
       Оскільки, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Пустомитівською держнотконторою 04.06.1991 року, за реєстровим номером 1929, такої споруди як колодязь в переліку будівель та споруд приналежних до будинковолодіння, віднесено не було, відповідно колодязь ОСОБА_5 не успадковано та у власність не набуто.
       Судом першої інстанції вірно встановлено, що до складу майна, що увійшло до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 , та яке успадкувала відповідач ОСОБА_18 , відповідач у справі, а саме: житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 , безпідставно віднесено як складову частину об`єкта нерухомого майна колодязь під літ. К, який у власності ОСОБА_5 хоч такий у власності спадкодавця не перебував.
       Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності, оскільки в позовній заяві ОСОБА_3 зазначала, що про порушення свого прав дізналась у 2018 році , коли отримала копію позовної заяви ОСОБА_1 ..
       Відповідно до ст.. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
       Згідно з ст.. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_3 не пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.
       Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
       Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Як закріплено в частині четвертій статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
       У цьому пункті закріплене право на суд разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
       Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
       Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

постановив:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 31 грудня 2020 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

                                                                Шеремета Н.О.