Ухвала
20 жовтня 2020 року
м. Київ
справа №463/4693/20
провадження №51-5084ска20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_4 на постанову Личаківського районного суду м. Львова від 30 липня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року 
встановив: 
постановою Личаківського районного суду м. Львова від 30 липня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 10 200 грн із позбавленням права керувати транспортними засобами  строком           на 1 рік. На користь держави стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір у розмірі                420,40 грн. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, звільнено його від сплати судового збору в сумі 420,40 грн. У решті рішення  районного суду залишено без зміни. 
У касаційній скарзі ОСОБА_4 не погоджуючись із судовими рішеннями, просить перевірити їх законність у касаційному порядку.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний розгляд справи, а у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець керувався такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абз. 6 п.п. 3.3       п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).
Кодексом України про адміністративні правопорушення визначено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності може бути оскаржена до апеляційного суду. Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає (ч. ч. 2 і 10 ст. 294 КУпАП).
Таким чином, встановлене ст. 294 КУпАП обмеження права особи на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції у справах про адміністративні правопорушення відповідає основним засадам судочинства, що визначені Конституцією України (п. 8 ч. 2 ст. 129) та є пропорційним і обґрунтованим.
Зважаючи на викладене, постанова Личаківського районного суду м. Львова          від 30 липня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року не можуть бути предметом перегляду в суді касаційної інстанції.
До того ж, відповідно до закону Касаційний кримінальний суд Верховного Суду не наділений повноваженнями здійснювати перевірку судових рішень у справах про адміністративні правопорушення.  
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню у касаційному порядку.
 
На підставі викладеного, керуючись п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України,                             ст. 294 КУпАП, п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргоюна постанову Личаківського районного суду м. Львова від 30 липня          2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року в справі про адміністративне правопорушення.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                             ОСОБА_3