ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20263/19                                                   Суддя першої інстанції: Головань О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 листопада 2020 року                                                                           м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача:          Степанюка А.Г.,
суддів:                              Бужак Н.П., Костюк Л.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И Л А:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ПФ в м. Києві), в якій просила зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві подання про повернення ОСОБА_1 збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна за Договором купівлі-продажу квартири від 24.04.2017 року у розмірі 23  512,20 грн., сплаченого згідно квитанції №0.0.752523006.1 від 24.04.2017 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.06.2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.08.2019 року № 176683489 вбачається, що 25.02.2014 року Позивачкою вперше було набуто право власності на квартиру АДРЕСА_1 , отже правові підстави для повернення ОСОБА_1 збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна за Договором купівлі-продажу квартири від 24.04.2017 року відсутні. 
Не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Апеляційна скарга мотивована тим, що діюче законодавство України не передбачало і не передбачає видачу покупцю житлової нерухомості відповідного свідоцтва про право власності по факту укладення таким покупцем договору купівлі-продажу житлової нерухомості, а тому зазначає, що набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 не шляхом купівлі, а у інший спосіб (у іншому випадку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в якості підстави виникнення права власності надану квартиру був би зазначений відповідний договір купівлі- продажу, а не свідоцтво про право власності).
Позивач зазначає, що за змістом положень п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» критерієм звільнення особи від сплати збору є саме придбання житла, а не його набуття у інший спосіб (дар, спадкування, приватизація, набуття права власності на підставі свідоцтва про право власності), отже першим придбаним, а не набутим, майном Позивача є квартира АДРЕСА_3 , а тому той факт, що станом на 24.04.2017 року (дата купівлі Позивачем квартири за адресою: АДРЕСА_3 ) Позивач була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі відповідного свідоцтва про право власності, не є перешкодою для застосування до Позивача пільги, передбаченої ст. 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування».
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу Відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що надані до адміністративного позову документи беззаперечно не свідчать про те, що придбання вказаного житла було здійснено Позивачем вперше.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2020 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суд першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24.04.2017 року між Приватним будівельно-монтажним підприємством "Строїтель-П", та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, згідно умов якого останнім як покупцем набуто право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 103 кв.м. загальною вартістю 2351220,43 грн.
Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.04.2017 року; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1187843680000.
При укладенні договору, згідно вимог п. 15-3 постанови Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 року № 1740 «Про затвердження порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій» Позивачем сплачено 23512,20 грн. пенсійного збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, про що свідчить квитанція № 0.0.752523006.1 від 24.04.2017 року на суму 23512,20 грн. про сплату Позивачем на рахунок УДПСУ в Голосіївському районі м. Києва 1% за придбання нерухомого майна.
13.08.2019 року Позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про повернення сплаченого збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомості, оскільки нерухоме майно придбано нею вперше. 
Листом від 28.08.2019 року № 190907/08 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві в задоволенні заяви відмовило та рекомендовано звернутися до суду для встановлення правових підстав щодо повернення коштів збору з операції купівлі-продажу нерухомого майна.
Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу норм Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування" від 26.06.1997 р. № 400/97-ВР та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.08.2019 року № 176683489 вбачається, що 25.02.2014 року Позивачем було набуто право власності на квартиру АДРЕСА_1 , отже квартиру АДРЕСА_3 , було придбано 24.04.2017 року не в перше.
З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.
Порядок справляння та використання збору на обов`язкове державне пенсійне страхування визначає  Закон України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» № 400/97-ВР від 26.06.1997 року  (далі - Закон № 400/97).
Відповідно до абзацу першого пункту 9 статті 1 даного  Закону  платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.
Питання сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій згідно із  Законом України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування»  врегульовані Порядком сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 03 листопада 1998 року № 1740  (далі - Порядок).
Згідно з пунктом 15-1 Порядку збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.
Нерухомим майном визнається жилий будинок або його частина, квартира, садовий будинок, дача, гараж, інша постійно розташована будівля, а також інший об`єкт, що підпадає під визначення групи 3 основних засобів та інших необоротних активів згідно з  Податковим кодексом України.
Пункт 15-3 Порядку передбачає, що нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.
З системного аналізу наведених правових актів суд приходить до висновку, що із загального правила про обов`язковість сплати збору при придбанні нерухомого майна законодавцем встановлено винятки для громадян, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.
При цьому, щодо посилання Відповідача на неможливість перевірки інформації щодо придбання квартири конкретною особою вперше, як на підставу для відмови Позивачу в поверненні помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Так, у постанові від 03.07.2018 року у справі № 819/33/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що в Україні відсутній механізм перевірки інформації про те, чи вперше особа придбала нерухомість.
Вказане питання було предметом звернення Пенсійного фонду України до Конституційного Суду України про надання тлумачення терміна «придбавають житло вперше», що міститься у пункті 9 частини першої статті 1 Закону № 400/97-ВР, визначивши коло осіб, яких необхідно вважати такими, що придбавають житло вперше.
Ухвалою Конституційного Суду України від 23.03.2000 року № 29-у/2000 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі через відсутність у Пенсійного фонду України права на конституційне подання та непідвідомчість Конституційному Суду України питання, порушеного у поданні.
За відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб`єкта владних повноважень зобов`язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов`язана сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.
Також, аналізуючи відповідні норми законодавства Верховний Суд у постанові від 28.11.2018 року у справі № 813/1126/17 зазначив, що за відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб`єкта владних повноважень зобов`язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов`язана сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.
Відсутність в Україні єдиної системи реєстрації прав на нерухоме майно та позбавлення можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання квартир конкретною особою вперше не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.
При цьому, колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovdandPine v. The Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), «Трго проти Хорватії» (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу «належного урядування», згідно якого державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Оскільки саме держава не виконала свій обов`язок запровадити внутрішню процедуру встановлення факту придбання нерухомого майна вперше, що сприяло б юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 24.04.2017 року між Приватним будівельно-монтажним підприємством "Строїтель-П" та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно умов якого останнім як покупцем набуто право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 103 кв.м. загальною вартістю 2351220,43 грн.
Згідно з наявною у справі копією квитанції № 0.0.752523006.1 від 24.04.2017 року Позивачем з операції придбання нерухомого майна сплачено пенсійний збір на обов`язкове державне пенсійне страхування в розмірі 1 % вартості придбаного майна в сумі 23512,20 грн. Отримувачем коштів згідно вказаного платіжного доручення є УДКСУ у Голосіївському районі міста Києва.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (індексний номер довідки 176683489) від 07.08.2019 року, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 24.04.2017 року квартири за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу. Відомості щодо придбання іншого нерухомого (житлового) майна Позивачем відсутні.
Водночас, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є відомості про право власності за ОСОБА_1 25.02.2014 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що жодних пояснень з приводу набуття у власність нерухомого майна до 24.04.2017 року Позивачем надано не було.
В апеляційній скарзі Позивачем наголошено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 було набуто ОСОБА_1 у спосіб, відмінний від купівлі, в обґрунтування чого остання зазначає, що підстави для видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно викладені у ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а поняття «набуття» не можна ототожнювати із «придбанням».
Разом з тим, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на момент видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.02.2014 року №18374409, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається:
1) фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна;
2) членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески;
3) юридичним особам у разі внесення до статутного фонду (статутного або складеного капіталу) об`єктів нерухомого майна їх засновниками (учасниками);
4) фізичним особам та юридичним особам, які в разі ліквідації (реорганізації) юридичної особи отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно юридичної особи, що ліквідується (реорганізується);
5) фізичним особам та юридичним особам, що вийшли зі складу засновників (учасників) юридичної особи за рішенням органу, уповноваженого на це установчими документами, отримали у власність об`єкт нерухомого майна, переданий їм;
6) реабілітованим громадянам, яким повернуто у власність належні їм об`єкти нерухомого майна; 
7) у разі виділення окремого об`єкта нерухомого майна зі складу об`єкта нерухомого майна, що складається із двох або більше об`єктів;
8) фізичним та юридичним особам на об`єкти нерухомого майна, які в установленому порядку переведені з житлових у нежитлові і навпаки; 
8-1) фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування; 
9) в інших випадках, встановлених законом.
Свідоцтво про право власності на нерухоме майно підписується державним реєстратором і засвідчується печаткою.
Аналіз змісту указаної норми дає підстави для висновку, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно у 2014 році могло видаватися у тому числі на підставі набуття нерухомого майна у власність шляхом, зокрема, нового будівництва, членам житлового, житлово-будівельного кооперативу, у разі виділення окремого об`єкта нерухомого майна зі складу об`єкта нерухомого майна, що складається із двох або більше об`єктів, у порядку переведення з житлових у нежитлові і навпаки тощо.
Разом з тим, наголошуючи на тому, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_1 в інший, ніж у порядку придбання, спосіб, Позивач не надає пояснення, на підставі якого юридичного факту останньому було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27.02.2014 року №18374409. Викладене дає підстави погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що належних і допустимих доказів відповідності ОСОБА_1 такому встановленому п. 9 ст. Закон № 400/97 критерію як придбання особою житла вперше Позивачем надано не було, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.    

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 
Судді                                                                                           Н.П. Бужак
                                                                                                    Л.О. Костюк
Повний текст постанови складено «25» листопада 2020 року.