Постанова
Іменем України
21 грудня 2020 року
м. Київ
справа №359/6858/19
провадження № 61-15988св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «УБА-Агросвіт»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «УБА-Агросвіт» на постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду до товариства з обмеженою відповідальністю «УБА-Агросвіт» (далі - ТОВ «»УБА-Агросвіт», товариство) з позовом, вимоги якого уточнила під час розгляду справи та просила:
- визнати незаконними та скасувати рішення ТОВ «УБА-Агросвіт»                          від 13 березня 2019 року, наказ №6-к від 13 березня 2019 року про звільнення позивача з посади директора даного товариства; 
- поновити ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ «УБА-Агросвіт»; 
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 березня 2019 року по 12 березня 2020 року у розмірі 141 382, 14 грн; 
- зобов`язати відповідача оформити, нарахувати та виплатити позивачу допомогу по вагітності і пологам на підставі листків непрацездатності за період з 26 вересня 2016 року по 29 січня 2017 рік, за період з 29 травня            2018 року по 30 вересня 2018 року.
Позов мотивовано тим, що у вересні 2013 року позивач була прийнята на роботу в ТОВ «УБА-Агросвіт» на посаду бухгалтера, з 2014 року переведена на посаду директора. 
14 лютого 2019 року згідно наказу №3 по ТОВ «УБА-Агросвіт» 
ОСОБА_1 направлена у службове відрядження до Французької Республіки строком на 7 днів в період з 25 лютого по 03 березня 
2019 року з метою відвідування міжнародної виставки по сільському господарству та вивчення пропозицій по придбанню сільськогосподарської техніки. На час відрядження обов`язки директора було покладено на заступника директора ОСОБА_3 .
Після повернення з відрядження позивача не було допущено до виконання своїх посадових обов`язків, не допущено до документів, змінено замки в офісі, що унеможливило доступ до робочого місця. Роз`яснено, що проводиться аудит та інвентаризація на підприємстві та рекомендовано взяти відпустку. 
03 квітня 2019 року позивач направила ТОВ «УБА-Агросвіт» заяву про надання відпуски по догляду за дітьми до досягнення трьох років. Проте, будь-якого наказу про надання відпустки по догляду за дітьми чи про звільнення позивач не отримала. 
Про факт зміни директора ТОВ «УБА-Агросвіт» позивачу стало відомо з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. 
Відповідач не повідомляв позивача про її звільнення з роботи, жодного попередження не надсилав, з наказом про звільнення не ознайомив, відповідного розрахунку не провів та трудову книжку не видав, чим порушив положення статей 40,47 КЗпП України, що є підставою для поновлення її на роботі з виплатою на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до статті 235 КЗпП України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області                         від 11 червня 2020 року, у складі судді Журавського В. В. у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обставини щодо порушення ТОВ «УБА-Агросвіт» трудових прав ОСОБА_1 під час звільнення, на які вона посилається як на підставу для задоволення пред`явленого позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Звільнення здійснено на підставі заяви позивача за статтею 38 КЗпП України.
ОСОБА_1 не зверталась до ТОВ «УБА-Агросвіт» з приводу надання їй відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами на підставі відповідних лікарняних листів. Крім цього, у вказаний період ОСОБА_1 отримувала заробітну плату у розмірі, передбаченому штатним розписом, тому у неї був відсутній факт втрати заробітної плати у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, що є підставою для нарахування та виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу №6-к від 13 березня 2019 року про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.  
Визнано незаконним та скасовано наказ №6-к від 13 березня 2019 року про звільнення  ОСОБА_1 за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора в ТОВ «УБА-Агросвіт» з 13 березня 2019 року. Стягнуто з ТОВ «УБА-Агросвіт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 березня 2019 року по 12 березня 2020 року у розмірі 
141 382,14 грн. В іншій частині рішення - залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у заяві про звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 не ставила питання про її звільнення у певні строки, у роботодавця не було законних підстав для її звільнення до закінчення двотижневого строку після подачі працівником заяви про звільнення, оскільки працівник про це не просила, згоди на звільнення до закінчення двотижневого строку не надавала, а тому права позивача при її звільненні порушені. 
Відтак, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу №6-к від 13 березня 2019 року про звільнення і поновлення ОСОБА_1 на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягали задоволенню, оскільки звільнення позивача відбулось з порушенням вимог статей 24, 38 КЗпП України.
Згідно висновків апеляційного суду, вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення загальних зборів учасників ТОВ «УБА-Агросвіт» від 13 березня 2019 року, оформлене протоколом №2/2019 про звільнення з посади директора ТОВ «УБА-Агросвіт» ОСОБА_1 , задоволенню не підлягають, оскільки є втручанням в господарську діяльність товариства, а відновлення порушеного права ОСОБА_1 відбувається шляхом поновлення на роботі.
Щодо позовних вимог про стягнення з ТОВ «УБА-Агросвіт» на користь позивача допомоги по вагітності та пологах за період з 26 вересня 2016 року по 29 січня 2017 року, а також з 29 травня 2018 року по 30 вересня 2018 року, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та виходив з того, що в період перебування на лікарняному у зв`язку з вагітністю та пологами, тобто в період з 29 травня 2018 року по 01 жовтня 2018 року та з 26 вересня 2016 року по 31 січня 2017 року, ОСОБА_1 перебувала на робочому місці, виконуючи свої посадові обов`язки. Отже, ОСОБА_1 не зверталась до ТОВ «УБА-Агросвіт» з приводу надання їй відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами на підставі відповідних листів тимчасової непрацездатності у визначений строк, а подала такі відомості лише 03 квітня 2019 року, тобто після винесення наказу про звільнення, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції. 
У вказаний період ОСОБА_1 отримувала заробітну плату у розмірі, передбаченому штатним розписом, у позивача був відсутній факт втрати заробітної плати у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, що є підставою для нарахування та виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача допомоги по вагітності та пологах.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ТОВ «УБА-Агросвіт», не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту апеляційним судом постанову в оскаржуваній частині із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Узагальнені доводи касаційної скарги 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував висновки про правильне застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 524/3222/19, від 17 лютого 2020 року у справі 
№ 495/9926/18, від 12 вересня 2019 року у справі № 489/3226/1б-ц, 
від 09 вересня 2019 року у справі № 187/470/17.
Апеляційним судом не враховано, що особливістю звільнення директора товариства, на відміну від іншого працівника, є те, що дана особа є керівником і звільняється з урахуванням вимог Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», відповідно до якого його повноваження можуть бути припинені рішенням загальних зборів учасників.
Суд апеляційної інстанції неправильно витлумачив та застосував норми            статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а також не надав правової оцінки підставам звільнення позивача, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
За змістом заяви ОСОБА_1 про звільнення, адресованої засновнику                 ТОВ «УБА-Агросвіт», встановлено, що вона просить звільнити її за власним бажанням 13 березня 2019 року. Крім того, після написання вказаної заяви ОСОБА_1 на робочому місці не з`являлась, посадові обов`язки не виконувала. Після написання заяви про звільнення за власним бажанням, тобто, починаючи з 14 березня 2019 року позивач припинила виконання своїх трудових обов`язків та залишила місце роботи.
При цьому, судом не враховано, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено форми вказаної домовленості (усної чи письмової). Так, бажання позивача про звільнення виражене ним шляхом написання заяви, а домовленість підтверджена підписами на заяві, датою і резолюцією «звільнити за власним бажанням».
Воскаржуваній постанові не надано оцінки та не враховано докази і пояснень представника відповідача по суті спору, а підставою для задоволення позову стало хибне твердження позивача про наявність її порушеного права. Так, заява позивача про звільнення за власним бажання не містить посилання про звільнення її у певний строк, тому відповідач пішов назустріч позивачу та звільнив її до спливу двотижневого строку, не примушуючи відпрацьовувати цей час.
Отже, судом першої інстанції правильно зазначено, що звільнення відбулося без порушень трудового законодавства всупереч твердженням позивача, оскільки за положенням статті 38 КЗпП України працівник може не відпрацьовувати два тижня, якщо сторони дійшли такої згоди.
Матеріали справи свідчать про те, що сторони досягли вказаної згоди, в той час як клопотання про відкликання заяви матеріали справи не містять.
За наявності обставин, то підтверджують бажання позивача на звільнення, що не були спростовані позивачем належними доказами, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не було.
Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 16 квітня  2020 року у справі № 524/3222/19, якою залишено без змін судові рішення судів першої та апеляційної інстанції з вищевказаних мотивів. Проте вказаних висновків Верховного Суду апеляційний суд не врахував.
Відзив на касаційну скаргу позивачем до суду не подано. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На підставі наказу №9-к від 19 лютого 2014 року «Про прийняття на посаду директора ОСОБА_1 » позивач працювала в ТОВ «УБА-Агросвіт» на посаді директора. 
13 березня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням.
Відповідно до протоколу №2/2019 загальних зборів учасників ТОВ «УБА-Агросвіт», які відбулись від 13 березня 2019 року вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади директора товариства 13 березня 2019 року та призначити директором з 14 березня 2019 року ОСОБА_3 .
Наказом №6-К від 13 березня 2019 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з 13 березня 2019 року.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Постанова апеляційного суду оскаржується відповідачем виключно в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу №6-к від 13 березня 2019 року про звільнення позивача, поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з чим Верховний Суд переглядає судове рішення в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, викладених у касаційній скарзі. 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 43 Конституції Українивизначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором 
є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 
Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши 
про це власника або уповноважений ним орган за два тижні. 
У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.
Таким чином, роботодавець, при звільненні за статтею 38 КЗпП України, вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення.
Роботодавець може звільнити працівника у день подачі заяви про звільнення лише за наявності такої домовленості. Проте, якщо працівник про це не просить, відсутні підстави для його звільнення до закінчення двотижневого строку після подання відповідної заяви.  
Установивши, що у заяві від 13 березня 2019 року ОСОБА_1 не ставила питання про її звільнення у певний строк або у конкретну дату, в тому числі в день подання заяви, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що у роботодавця не було законних підстав для її звільнення до закінчення двотижневого строку після подачі заяви про звільнення, оскільки згоди на таке звільнення позивач не надавала і такої згоди сторонами не досягнуто.  
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про визнання незаконним та скасування наказу №6-к від 13 березня 2019 року про звільнення та поновлення ОСОБА_1 на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки її звільнення відбулось з порушенням вимог статті 24 КЗпП України.
За відсутності домовленості працівника і роботодавця про дату звільнення до закінчення двотижневого строку, працівник не може бути звільнений в межах цього строку з дати, яку на власний розсуд обрав роботодавець. Працівник не може бути звільнений з дати, яка не відповідає домовленості.
Обчислюючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню, судом апеляційної інстанції враховано положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з подальшими змінами та доповненнями.
Правильність розрахунку, проведеного апеляційним судом, відповідачем не спростовано, власного розрахунку не наведено.
Доводи касаційної скарги, що у заяві ОСОБА_1 про звільнення, вона просила звільнити її за власним бажанням 13 березня 2019 року, є необґрунтованими та спростовуються змістом цієї заяви, у якій відсутня будь-яке прохання щодо дати звільнення. Проставлення дати підписання заяви - 13 березня 2019 року навпроти підпису працівника не є домовленістю про звільнення саме у цей день.    
Посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 524/3222/19 (провадження №6122739св19), 
від 17 лютого 2020 року у справі № 495/9926/18 (провадження 
№61-14739св19), від 12 вересня 2019 року у справі № 489/3226/1б-ц (провадження №61-29651св18), від 09 вересня 2019 року у справі 
№ 187/470/17 (провадження №61-26526св18), у цих справах  містяться різні фактичні обставини та інші підстави позовів, у порівнянні зі справою, яка переглядається.
Так, у справі № 524/3222/19 (провадження №6122739св19) та у справі                     № 187/470/17 (провадження №61-26526св18) підставою звернення працівників до суду за захистом трудових прав стало написання заяви про звільнення за власним бажанням під тиском, поза волею працівника. 
Справа № 489/3226/1б-ц (провадження №61-29651св18) стосується встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення заробітної плати за відпрацьований час після звільнення.
У справі, яка переглядається, не заперечувався факт написання працівником заяви про звільнення за власним бажанням, а спір стосувався незаконності звільнення позивача з порушенням визначеної законом процедури, зокрема звільнення у обрану роботодавцем дату без погодження із працівником.
Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження не підтвердились.
Інші доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди заявника з наданою апеляційним судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, в тому контексті, який на думку заявника свідчить про законність звільнення позивача у обрану працедавцем дату до закінчення двотижневого строку, передбаченого законом. 
Апеляційним судом надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду в оскаржуваній частині.  
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «УБА-Агросвіт» залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                         В. С. Висоцька
 
                 А. І. Грушицький
 
                                                                                                І. В. Литвиненко