Номер провадження: 22-ц/813/1791/20 
Номер справи місцевого суду: 509/3859/18
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 5

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2020 року                                         м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,
розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 вересня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Гурська Валентина Семенівна про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – приватний нотаріус Гурська Валентина Семенівна про визнання добросовісним набувачем, -         
ВСТАНОВИВ:

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді першої інстанції. 
27 серпня 2018 року ОСОБА_1  звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою, в якій просила суд визнати недійсним договір № 239 купівлі-продажу житлового будинку  АДРЕСА_1 , який був укладений між  ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4  (РНОКПП:  НОМЕР_2 ), посвідчений 12.03.2016 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською Валентиною Семенівною та скасувати державну реєстрацію прав власності за цим договором (номер запису про право власності: 13649566); визнати недійсним договір № 240 купівлі-продажу земельної ділянки НОМЕР_3 , кадастровий номер: 5123755800:01:003:1007, площею 0,1га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 , який був укладений між ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), посвідчений 12.03.2016 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською Валентиною Семенівною та скасувати державну реєстрацію права власності за цим договором (номер запису про право власності: 13649799); та стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати (т.1, а.с 2-37).
24 жовтня 2018 року Овідіопольським районним судом Одеської області було зареєстровано зустрічний позов від представника ОСОБА_4 – ОСОБА_5 , в якій позивач просив визнати ОСОБА_4 добросовісним набувачем житлового будинку АДРЕСА_1 за договором купівлі продажу №239 від 12 березня 2016 року та земельної ділянки кадастровий номер: 5123755800:01:003:1007, площею 0,1 га за договором купівлі продажу №240 від 12.03.2016 року, та покласти судові витрати на відповідача (т.1, а.с 128-131).
12 вересня 2019 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області (головуючий - суддя Козирський Є.С.) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Гурська Валентина Семенівна про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, – відмовлено у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – приватний нотаріус Гурська Валентина Семенівна про визнання добросовісним набувачем – було відмовлено в повному обсязі (т.2, а.с 189-202).

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді апеляційної інстанції. 
04 листопада 2019 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 вересня 2019 року. Апелянтка вважає, що рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Судом не в повній мірі були з`ясовані фактичні обставини, що мають значення для справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Судом було залишено поза увагою скасоване судове рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 жовтня 2016 року про зняття арештів з майна. Представник апелянта неодноразово звертала увагу суду першої інстанції на те, що будь яких постанов на момент укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки №240 від 12.032016 року та договору купівлі-продажу нерухомого майна №239 від 12.03.2016 року арешт нерухомого майна ОСОБА_3 накладений у виконавчому провадженні № 44507989 з метою примусового стягнення коштів для повернення ОСОБА_1 боргу не знімався, будь яких постанов про зняття арешту накладеного 22 січня 2015 року державним виконавцем не виносилося. Проте, на момент відчуження відповідачем арештованого майна, було зареєстровано арешт на все нерухоме майно ОСОБА_3 від 13.06.2012 р. у виконавчому провадженні №330229428, накладений постановою державного виконавця першого Приморського ВДВС ОМУЮ. Тобто, на момент укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна №239 від 12.03.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухому майно містився запис про арешт на все нерухоме майно ОСОБА_3 . Зазначений арешт не був скасований рішенням Приморського районного суду міста Одеси, та був чинний на момент укладання спірних угод. Також апелянт вважає, що приватним нотаріусом Гурською В.С. були допущені численні порушення порядку укладання та реєстрації договорів купівлі продажу майна, без повідомлення органів ДФС та ОСОБА_1 , як кредитора. Тому апелянт вважає, що є підстави для визнання договорів №239 та № 240 є недійсними, а укладені договори купівлі-продажу порушують майнові права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_1 на повернення коштів у розмірі 800000 грн за рахунок реалізації даного майна. Апелянт просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 вересня 2019 року (т. 2, а.с. 211-222).
14.02.2020 року представник ОСОБА_4 – ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що на час укладання договорів купівлі-продажу будь-яких арештів або обтяжень на об`єктах нерухомості не було. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.02.2016 року було чинне до 07.02.2016 року, при тому, що договір купівлі-продажу був укладений в березні 2016 року. Представник зазначає, що подальше скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.02.2016 року не являється підставою для визнання правочинів про відчуження майна недійсними та внесення записів до державного реєстру прав, питання про поворот виконання рішення не вирішувалось. Щодо посилань апелянта на відсутність постанови державного виконавця про зняття арешту від 22.01.2015 року в рамках ВП № 44507989 представник зазначив, що рішенням від 24.02.2016 року вказаний арешт був знятий. Щодо арешту від 13.06.2012 року представник зазначив, що в матеріалах справи міститься довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.05.2013 року, яка сформована державним реєстратором Антоненко О.С., в якій зазначено про припинення обтяження номер запису 993606, накладеного на підставі постанови про відкриття провадження першого Приморського ВДВС ОМУЮ від 13.06.2012 року, підстава – постанова першого Приморського ВДВС ОМУЮ від 13.06.2012 року про зняття арешту від 17.05.2013 року. Вказані документи, як зауважує представник, спростовують твердження позивача про існування на момент посвідчення спірних угод арештів, які могли б завадити проведенню спірних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Представник зазначає, що здійснення оцінки майна ще жодним чином не означає його передачу на реалізацію, адже погашення заборгованості можливе і за рахунок інших коштів боржника. При цьому, об`єкти нерухомого майна за спірними договорами предметом судового спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не були. Саме отримані відповідачем кошти за договорами купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, за наявності належного виконання за виконавчим провадженням щодо відповідача про стягнення з нього боргу в розмірі 800 000 грн. та накладення необхідних арештів, в тому числі арешти на кошти на рахунках, що передбачено законодавством, мали бути джерелом погашення боргових зобов`язань, які існували у відповідача перед позивачем. Представник ОСОБА_4 зазначив, що позивачем не було зазначено в чому саме полягає порушення його прав під час укладення договорів. Спірний житловий будинок є єдиним місцем проживання ОСОБА_4 . Позивач стороною спірних договорів не була.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам. 
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
На підставі рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, відповідно до частини 2 статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), рішення Ради суддів України за №19 від 17 березня 2020 року, постанови головного державного санітарного лікаря України №16 від 09 травня 2020 року, рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуації від 15 жовтня 2020 року, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в місті Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду ухвалено розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду».
Пунктами 1, 5, 12 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Це розпорядження набрало чинності з 26 жовтня 2020 року.
Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину, установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний». 
В судовому засіданні, яке було проведено в режимі відеоконференції, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Позивач та його представник по первинному позову до відеоконференції не приєднались. При цьому було відхилено клопотання адвоката Рибак Х.М. про відкладення слухання справи, оскільки саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів, а учасники провадження не позбавлені можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду відповідно до частини 4 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, у клопотанні ж про відкладення розгляду справи, поданої апелянтом 16 грудня 2020 року, не зазначено причин, які безпосередньо перешкоджають йому взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою, перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Позиція апеляційного суду по справі.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що з тексту позовної заяви не вбачається, які саме права позивача порушені укладенням оспорюваних правочинів. 
На момент відчуження нерухомого майна за спірними договорами, будь-які обтяження щодо придбаного житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 , були відсутні, вона діяла з належною обачливістю, нерухоме майно вибуло з володіння власника за його волею, не є реалізованим в порядку виконання судових рішень, право власності на придбане ОСОБА_4 нерухоме майно на момент укладення оскаржуваних договорів купівлі – продажу було зареєстровано належним чином, будь-яке документальне підтвердження протилежного відсутнє.
Посилання позивача на правові висновки, викладені у Постанові Верховного суду України від 18 січня 2017р. у справі № 6-2552, відповідно до якої: «особі, якій відомо про накладення арешту судом на спірне майно, заборонено цим майном розпоряджатись (у тому числі відчужувати) навіть якщо запис про арешт відсутній у відповідному державному реєстрі» не враховуються судом, оскільки, як вже було встановлено як на час укладення правочину, так і станом на сьогоднішній день, будь-яких заборон щодо відчуження майна за спірними договорами не було, реалізація майна відбувалась з дотриманням вимог діючого законодавства.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/2485/16ц від 24.02.2016 року, оскільки воно було скасовано 07 жовтня 2016 року рішенням Апеляційного суду Одеської області, а, відповідно, всі правочини які вчинялись відповідачами на його підставі: укладання договорів про відчуження майна, внесення записів до державного реєстру прав, мають бути визнані недійсними, не враховуються судом з огляду на те, що рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/2485/16ц від 24.02.2016 року було чинне до 07.10.2016 року, при тому, що оспорювані договори купівлі-продажу було укладено у березні 2016 року, за півроку до його скасування. На момент укладення договорів рішення Приморського районного суду м. Одеси в справі № 522/2485/16ц від 24.02.2016 року набрало законної сили та мало загальнообов`язкову дію, не було скасованим чи оскарженим у встановленому законом порядку. Тобто, будь-яких перешкод для укладання наведених договорів не було. Рішення Приморського районного суду м. Одеси в справі № 522/2485/16ц від 24.02.2016 року не є правовстановлюючим документом, на підставі якого виникло право власності, та, як наслідок, його скасування не є підставою визнання недійсними оскаржуваних договорів купівлі-продажу.
Скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/2485/16ц від 24.02.2016р. підставою для визнання недійсними правочинів про відчуження майна, внесення записів до державного реєстру прав, не може бути враховано як підставу для визнання договорів купівлі – продажу недійсними, оскільки ні на момент розгляду справи № 522/2485/16ц Апеляційним судом Одеської області, ні після цього питання про поворот виконання рішення суду не вирішувалось.
Жодних дій, направлених на реалізацію належного боржнику – ОСОБА_3 майна вчинено не було. Здійснення оцінки майна ще жодним чином не означає його передачу на реалізацію, адже погашення заборгованості можливе і за рахунок інших коштів боржника і, тим більше, передача майна на реалізацію не означає його реалізацію. об`єкти нерухомого майна за спірними договорами предметом судового спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не були. Весь час у межах спірних правовідносин нерухоме майно – житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , - знаходилося у власності ОСОБА_3 . Тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Рішення суду оскаржене в частині первісних позовних вимог.
Апеляційний суд частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити таке.
10 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було позичено ОСОБА_3 у борг 100 000,00 доларів США. В зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в розмірі 800 000 грн, який був задоволений рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2013 року (справа № 1522/17040/12) (т. 2, а.с. 4). 
27 серпня 2014 року державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 44507989 за виконавчим листом в справі № 1522/17040/12 (т. 2, а.с. 6).
27 серпня 2014 року відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 1522/17040/12 від 28.11.2013 року накладений арешт на все рухоме та нерухоме майно, який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав за № 6822384 28 серпня 2014 року (т. 2, а.с. 9). 
04 вересня 2014 року виконавче провадження № 44507989 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 46107511 відповідно до постанови про приєднання виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 1522/17040/12 та передано на виконання головному державному виконавцю Захаровій Б.Ю. (т. 2, а.с. 11). 
22 січня 2015 року відповідно до постанови про зняття арешту, накладеного згідно постанови від 27.08.2014 року був знятий вказаний арешт та накладений новий на все нерухоме майно, окрім квартири АДРЕСА_3 .
27 січня 2015 року головним державним виконавцем Захаровою Б.Ю. був складений Акт опису та арешту майна, яким було описано майно боржника – ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 189, 190).
11 лютого 2015 року в рамках зведеного виконавчого провадження № 46107511 було призначено суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «РОСЛА» (т. 1, а.с. 191). 24.02.2015 року було складено Висновок про експертну грошову оцінку майна, що належало боржнику ОСОБА_3 , - житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 та визначено його вартість у розмірі 5 105 341,00 грн (т. 1, а.с. 191-192).
Разом з тим, відомості щодо примусової реалізації вказаного майна сторонами не подавались та матеріали справи не містять. 
Як вбачається з матеріалів справи на спірне нерухоме майно неодноразово накладались обтяження у виді арешту. 
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2016 року в справі № 522/2485/16ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про зняття арешту з майна, яке набрало законної 09.03.2016 року, з нерухомого майна, належного ОСОБА_3 було знято всі існуючі на той момент арешти, зокрема: - арешт, накладений 27.07.2012 року в справі № 1522/1704/12; - арешт, накладений 16.01.2014 року згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси в справі № 2/522/859/14; - арешт, накладений 17.12.2013 року згідно постанови Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області ВП № 40755967 (номер запису про обтяження 3971395 та номер запису про обтяження 3971215); - арешт, накладений 23.08.2013 року згідно ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області в справі № 509/3630/13ц (номер запису про обтяження 2513871 та номер запису про обтяження 2513811); - арешт, накладений 22.01.2015 року згідно постанови Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області (реєстраційний номер обтяження 8456846) (т. 2, а.с. 31-32). Відповідно до інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказані вище арешти були зняті зі спірного нерухомого майна 09.03.2016 року.
12 березня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були укладені: договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_4 з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 177,2 кв.м. та земельної ділянки кадастровий номер: 5123755800:01:003:1007, площею 0,1 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською Валентиною Семенівною за Р№ № 239 та Р№ 240 (т. 1, а.с. 56, 77).
Рішенням Апеляційного суду Одеської області в справі № 522/2485/16-ц від 07.10.2016 року було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2016 року та відмовлено в задоволенні позовних вимог (т. 2, а.с. 33-36). 
Отже, на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу обтяження нерухомого майна були відсутні.
Апелянт в своїй скарзі посилається на існування арешту на все нерухоме майно ОСОБА_3 , накладеного постановою державного виконавця від 13.06.2012 року в рамках виконавчого провадження № 330229428.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься довідка з Державного реєстру речових право на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 20.05.2013 року, з якої вбачається, що обтяження № 993606 від 13.06.2012 року (запис щодо якого був перенесений з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер 12616201), було припинено 20.05.2013 року на підставі постанови про зняття арешту з майна боржника № 33029428 від 17.05.2013 року, видавник Перший Приморський відділ державної виконавчої служби (а.с. 153-154). Копія вказаної постанови від 17.05.2013 року, яка була прийнята начальником Першого Приморський відділ державної виконавчої служби Голотою Д.В., міститься в матеріалах справи (а.с. 155). 
Отже, оскільки обтяження на нерухоме майно від 13.06.2012 року було скасовано, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься постанова від 17.05.2013 року, доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом.
Крім того, з метою перевірки доводів апеляційної скарги 10.11.2020 року апеляційним судом була актуалізована детальна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зі змінами, в якій відомості щодо існування обтяження від 13.06.2012 року, в тому числі на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, відсутні. 
Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, серед іншого виходив з того, що позивач не є стороною опорюваних правочинів, а з тексту позовної заяви не вбачається які саме права позивача порушені укладенням оспорюваних правочинів. При цьому суд першої інстанції, зазначив, що відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За ч. 5 вказаної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. А за ч. 3 цієї статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до висновку Верховного Суду України в постанові від 25 травня 2016 року в справі № 6-605цс16, який підтриманий в постановах КЦС ВС від 11.09.2019 року в справі № 644/7232/17, постанові від 10.07.2019 року в справі № 644/5169/16-ц, постанові від 22.01.2020 року № 373/101/18 правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо. 
За таких обставин апеляційний суд приймає до уваги відповідні доводи апеляційної скарги з огляду на що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування. Однак, оскільки було встановлено, що обтяження на спірне нерухоме майно були відсутні на момент укладення спірних правочинів, відповідні доводи в своїй масі не впливають на вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.
Щодо інших доводів апеляційної скарги. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Інші доводи скарги не впливають на оцінку спірних правовідносин, а тому відхиляються апеляційним судом. 
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України змінює оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині мотивування.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 вересня 2019 року – змінити в частині мотивування. В іншій частини рішення суду залишити без змін. 

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький 

                                                                       Р.Д. Громік

Повний текст постанови виготовлено 22 грудня 2020 року

Суддя Одеського апеляційного суду                        А.І. Дрішлюк 

17.12.2020 року                                                                 м. Одеса