Справа № 127/9714/19
Провадження № 22-ц/801/2137/2020
Категорія: 16
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року	Справа № 127/9714/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Шемети Т.М., секретар Куленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Луценко Л.В. в м. Вінниці, повне рішення складено 07 жовтня 2020 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору комунального підприємства «Вінницяоблводоканал», про встановлення неможливості використання земельної ділянки для експлуатації водопроводу, про припинення дії обмеження у використанні земельної ділянки, про припинення водопостачання, про зобов`язання вчинити певні дії,
встановив:
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив:
- встановити неможливість використання відповідно до будівельного паспорту Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради №275, з реєстраційним номером містобудівного кадастру МК-275/2018 «Про реконструкцію частини житлового будинку садибного типу», земельної ділянки під кадастровим номером 0510137000:03:024:0089 за адресою: АДРЕСА_1 , за цільовим призначенням: «02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»; категорія земель: «Землі житлової та громадської забудови» - у зв`язку з дією обмеження у використанні, яке встановлено на підставі закону у вигляді «Охоронної зони», площею 0,0040 га, для експлуатації водопроводу, що прокладений з АДРЕСА_1 до домоволодіння АДРЕСА_2 ; 
- припинити на підставі вимоги власника дію обмеження у використанні вказаної вище земельної ділянки, яке встановлене на підставі закону у вигляді «Охоронної зони», площею 0,0040 га, для експлуатації водопроводу, що прокладений з АДРЕСА_1 до домоволодіння АДРЕСА_2 ; 
- припинити водопостачання відповідачу через водопровід, що розміщений на вказаній вище земельній ділянці; 
- зобов`язати відповідача демонтувати водопровідну трубу, що розміщена на вказаній вище земельній ділянці та колодязь по АДРЕСА_1 за власний рахунок.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.07.2017 позивач на підставі договорів купівлі-продажу придбав 1/2 частки житлового будинку з прибудовою, загальною площею 43,7 кв.м., з відповідною часткою господарських будівель та споруд, а також земельну ділянку, площею 0,05 га, під кадастровим номером 0510137000:03:024:0089 за адресою: АДРЕСА_1 .
На дату набуття права власності позивачем на вищезазначене нерухоме майно та на даний час позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , тому відповідно набута власність є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Дану власність позивач та його дружина використовують самостійно та надають для безоплатного і безстрокового проживання своїй доньці ОСОБА_4 , її чоловіку ОСОБА_5 , а також свої двом онукам ОСОБА_6 , віком 4 роки, та ОСОБА_7 , віком 1 рік.
Враховуючи кількісний склад проживаючих у будинку осіб та осіб власників, що в підсумку становить 6 осіб, позивач вирішив поліпшити житлові умови, маючи намір використати за цільовим призначенням належну йому на праві власності земельну ділянку для розширення житлової площі, так як відповідно до статті 47 ЖК УРСР загальна норма житлової площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 кв.м., а відтак для шістьох осіб має складати 81,9 кв.м., а фактично наявні лише 29,3 кв.м., тобто має місце недостача житлової площі, що становить 52,6 кв.м., та породжує істотні незручності для усіх користувачів житла.
19.09.2018 Департаментом архітектури та містобудування Вінницької міської ради позивачу за його заявою видано будівельний паспорт, яким надано дозвіл на реконструкцію частини житлового будинку садибного типу з прибудовою на приватизованій земельній ділянці із запланованою проектною документацією 1986 року загальною площею 80,1 кв.м. 
ОСОБА_2 звернулася з позовом до Вінницького міського суду Вінницької області про визнання незаконним і скасування будівельного паспорта та позбавлення ОСОБА_1 права на початок будівельних робіт (справа №127/5469/19). Відповідач своєю поведінкою та діями бажає юридично та фактично позбавити позивача та його сім`ю конституційного права на житло, вимагаючи скасувати будівельний паспорт та припинити будівництво, посилаючись на наявність «охоронних зон» та «обмежень» як перешкоди для цільового використання земельної ділянки.
Позивач з такою позицією відповідача не згоден, адже належна позивачу на праві власності земельна ділянка має призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Плануючи реконструкцію будинку він не мав наміру позбавлення відповідача права на водокористування.
Фактично існуюче та зареєстроване обмеження у використанні земельної ділянки у вигляді «охоронних зон» для водопроводу, який належить відповідачу відповідно до статті 111 ЗК України порушує права позивача та його дружини як власників, використовувати дану земельну ділянку відповідно до її цільового призначення.
Відповідач має у межах свого домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 (після зміни нумерації 10) власний колодязь, а також технічну можливість проведення централізованого водопостачання без обмеження прав власників на належні їм земельні ділянки, що знаходяться по сусідству, таким чином, припинення даного права не призведе до позбавлення останньої права водоспоживання.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував та не взяв до уваги факт проживання дітей в будинку позивача та факт неможливості через обмеження використання земельної ділянки поліпшення житлових умов позивача; таким, що не відповідає дійсності є висновок суду про те, що позивач не заявляв клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, адже суд безпідставно відмовив позивачу в задоволенні клопотання про витребування доказів; суд ухвалив рішення про права третіх осіб (МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури», Департамент архітектури та містобудування Вінницької міської ради та Департамент архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради), яких не було залучено до розгляду справи; існує обов`язкова умова для скасування рішення суду через ухвалення оскаржуваного рішення суддею, якому було заявлено відвід, і підстави такого відводу визнані судом апеляційної інстанції обґрунтованими.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 вважає рішення законним, прийнятим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а апеляційну скаргу – безпідставною.
У судове засідання, призначене на 29.12.2020 ОСОБА_1 та його представник – адвокат Павлов С.С. не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату і час розгляду справи.
28.12.2020 від адвоката Павлова С.С. на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання, мотивуючи тим, що як повідомив ОСОБА_1 своєю заявою, останній має гостре респіраторне захворювання з високою температурою, у зв`язку з чим не має можливості з`явитися в судове засідання та просить його відкласти.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстави першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Колегія суддів, беручи до уваги мотиви поданого клопотання про відкладення судового засідання, заслухавши думку представника відповідача, прийшла до висновку, що причини неявки ОСОБА_1 та його представника не є поважними, оскільки, по-перше, ОСОБА_1 не надано доказів його хвороби (звернення до сімейного лікаря, довідки з лікарні тощо), по-друге, адвокат Павлов С.С. не зазначив про наявність причин, які б унеможливили його безпосередню явку до суду з метою представництва інтересів ОСОБА_1 , та відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України ухвалила здійснювати розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та його представника.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частки житлового будинку з прибудовою, з відповідною часткою господарських будівель та споруд під АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу частки житлового будинку від 14.07.2017, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1884 (а.с.12 т.1), а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №91976455 від 14.07.2017 (а.с.13 т.1).
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.07.2017, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1885 (а.с.14 т.1), а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №91978492 від 14.07.2017 (а.с.15 т.1), позивачу також належить на праві приватної власності земельна ділянка, площею 0,0500 га, кадастровий номер 0510137000:03:024:0089, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У п. 7 договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого ОСОБА_8 , державним кадастровим реєстратором відділу у м. Вінниці Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області 11.07.2017, номер витягу: НВ-0506698992017 є обмеження на використання даної земельної ділянки – охоронні зони площею 0,0040 га, 0,0004 га, 0,0020 га, 0,0007 га (а.с.14 т.1).
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0001644162018 від 05.06.2018, земельна ділянка, кадастровий номер 0510137000:03:024:0089, місце розташування за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель – землі житлової та громадської забудови, вид використання земельної ділянки – присадибна ділянка, форма власності – приватна, площа 0,0500 га, державна реєстрація земельної ділянки здійснена Вінницькою регіональною філією ДП «Центр ДЗК» 15.05.2009 на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 29.02.2008 року, ДП «Поділлягеодезкартографія» ОСОБА_9 , належить на праві власності ОСОБА_1 . У вказаному витягу наявні відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, зокрема охоронні зони, площею 0,0040 га, 0,0004 га, 0,0020 га, 0,0007 га, підстава для виникнення обмеження у використанні земельної ділянки – Закон, строк дії обмеження – безстроково (а.с.16-18 т.1).
Наявні обмеження у використанні ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 зумовлені проведенням у 1986 році інженерних мереж (водогону) через територію зазначеної земельної ділянки, для забезпечення водопостачанням домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 (рішенням виконавчого комітету Вінницької міської Ради народних депутатів від 01.06.1987 №200 номер будинку змінено на 10), яке належить відповідачу на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24.10.2017, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорською Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1-879 (а.с.70 т.1), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №101381737 від 24.10.2017 (а.с.71 т.1), свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24.10.2017, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорською Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1-883 (а.с.72 т.1), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №101381817 від 24.10.2017 (а.с.73 т.1), яке розташоване на земельній ділянці, яка межує з земельною ділянкою позивача за адресою: АДРЕСА_1 .
Вищезазначені обставини підтверджуються проектом водопостачання та каналізації житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.93-107 т.1).
В акті балансової приналежності водопровідних, каналізаційних мереж і мереж технічного обслуговування від 29.06.2010, затвердженого начальником ВТВ КП «Вінницяоблводоканал» 29.06.2010 зазначено, що вказані інженерні мережі є власністю абонента, ним ремонтуються та експлуатуються. 
На даний час відповідач являється абонентом КП «Вінницяоблводоканал», оскільки 29.01.2015 з нею було укладено типовий договір для надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення від 29.01.2015 №8272 (а/р 8132) (а.с.109-111 т.1), проведено повірку приладу обліку, про що свідчить акт прийомки виконаних робіт за 03.02.2015 (а.с.112 т.1).
Встановлено, що позивач розпочав реконструкцію частини житлового будинку садибного типу з прибудовою на приватизованій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до будівельного паспорту №275 від 19.09.2018, виданого Департаментом архітектури та містобудування Вінницької міської ради (а.с.25 т.1), та зареєстрованого повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 25.09.2018 №ВН 061182681911 (а.с.28-30 т.1).
Відповідно до листа Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради від 11.05.2019 №Р-01-34740/5-05-8, Департаментом архітектури та містобудування встановлено, що пляма забудови прибудови по АДРЕСА_3  попадає в охоронну зону мереж водопроводу до будинковолодіння АДРЕСА_3 . Тоді як в поданих ОСОБА_1 графічних матеріалах (ескізі намірів забудови, топографо-геодезичній зйомці 1:500) вказаний водопровід до будинковолодіння АДРЕСА_3 нанесено не було. Під час обстеження об`єкту працівниками департаменту архітектурно-будівельного контролю та департаменту архітектури та містобудування міської ради 08.10.2018 було встановлено, що суб`єкт містобудування розпочав будівельні роботи по влаштуванню котловану в наслідок чого було відкрито трубу водопроводу. Із забудовником була проведена роз`яснювальна робота щодо неможливості в подальшому виконання будівельних робіт на інженерних мережах та необхідності їх перенесення з-під плями забудови. Суб`єкт містобудування зобов`язався не продовжувати будівельні роботи до вирішення даного питання по суті (а.с.191 т.1).
Обмеження у використанні земельної ділянки, яка належить позивачу, були встановлені безстроково на підставі Закону ще при приватизації вказаної земельної ділянки, оскільки водогін на той час було вже прокладено, а саме у 1986 році.
Судом першої інстанції правильно встановленні обставини справи, які є неоспорюваними сторонами, та спірні правовідносини сторін, і вірно застосовані до них норми права.
Відповідно до ст.110 ЗК України на використання власником земельної ділянки або її частини може бути встановлено обмеження. Перехід права власності на земельну ділянку не припиняє встановлених обмежень.
Частинами 4, 5 статті 111 ЗК України передбачено, що обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації. Обмеження у використанні земель, безпосередньо встановлені Законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, є чинними з моменту набрання чинності нормативно-правовими актами, якими вони були встановлені. Відомості про такі обмеження вносяться до Державного земельного кадастру.
У разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення (п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр»).
Згідно зі ст.110 ЗК України перехід права власності на земельну ділянку не припиняє встановлених обмежень.
Що ж стосується посилань позивача та його представника на норми статей 401, 402, 403, 406 ЦК України, а також статей 105, 152 ЗК України, які регулюють правовідносини внаслідок встановлення земельних сервітутів, то суд останні не приймає до уваги, оскільки вказані норми матеріального права не підлягають до застосування у спірних правовідносинах, які виникли внаслідок встановлених законом обмежень у використанні земельної ділянки.
Відповідно до ст.91 ЗК України власники земельних ділянок (окрім іншого) зобов`язані: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням охоронних зон.
Апеляційний суд, дослідивши мотиви апеляційної скарги та висновки суду першої інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, і така відмова мотивована наступним.
Відповідно до ст. 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позовної вимоги про встановлення неможливості використання земельної ділянки у зв`язку з дією обмеження у її використанні та про припинення на підставі вимоги власника дію обмеження у використанні земельної ділянки, так як позивач обрав неналежний спосіб захисту (такий спосіб захисту, який обрав позивач в цій частині вимог законодавством не передбачено) та за відсутності (через невстановлення) порушеного права позивача.
Решту вимог позову суд першої інстанції вважав похідними від перших двох, і з цієї підстави відмовив в їх задоволенні.
Апеляційна скарга ж на рішення суду першої інстанції мотивована наступними позиціями: 
1. встановлене обмеження використання земельної ділянки унеможливлює поліпшення житлових умов позивача та порушує право дитини на належні житлові умови, яке підлягає захисту; 
2. не відповідає обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що позивач та його представник не заявляли клопотання про призначення будь-якої експертизи, адже суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про витребування доказів, необхідних для проведення експертизи;
3. суд ухвалив рішення про права третіх осіб (згаданих вище), які не були залучені до участі у справі;
4. безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, є розгляд справи суддею, якій заявлено відводи, і обставини відводу є обґрунтованими. 
По - перше, апелянт в своїй скарзі не спростовує і не намагається спростувати вищезазначені висновки суду першої інстанції.
По - друге, мотиви апеляційної скарги в певній частині є помилковими та безпідставними, в іншій частині- необґрунтованими та надуманими.
Зазначаючи, що наявні обмеження у використанні землі порушують житлові права позивача, останній не обґрунтовує в контексті норм закону, як ця обставина дає можливість суду ухвалити рішення про припинення встановленого обмеження, адже жодною нормою права не передбачено порядок припинення встановленого обмеження. Як приклад, ні в Законі України «Про Державний земельний кадастр», в якому визначається що таке Державний земельний кадастр, ні в підзаконному акті - Постанові КМУ «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», відсутні такі поняття як «припинення» чи «скасування» встановлених обмежень щодо використання землі, а також можливість та порядок такого припинення чи скасування.
Крім цього, порушення житлових прав позивача та дитини скаржник обґрунтовує фактом проживання в будинку позивача, шістьох членів сім`ї, в тому числі неповнолітніх дітей, а площа будинку (43,7 кв.м) не забезпечує належні умови проживання виходячи з норми жилої площі в Україні передбаченої ст. 47 ЖК України (13,65 кв.м.)
До спірних правовідносин не можна застосувати статтю 47 ЖК УРСР, оскільки житлова норма, яка вказана в ній, встановлена для того, щоб не порушувались права осіб, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, і яким надаються жилі приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду.
Така житлова норма не встановлюється в разі користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду.
Беззаперечним фактом є те, що половина будинку, в якому проживають члени сім`ї позивача, належить позивачу на праві власності.
Навпаки, в статті 150 ЖК УРСР вказується, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Позивач, як власник, скористався своїм правом, і як сам зазначив в позові, надає безоплатно і безстроково будинок для проживання своїй дочці та її чоловікові, їхнім дітям.
При цьому апелянт зазначає про обов`язок батьків піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, який передбачений ч. 2 ст. 150 СК України, однак, скаржник не звернув уваги, що власник будинку, у якого існує право розпоряджатись своєю власністю, не є батьком для неповнолітній членів сім`ї, які проживають в будинку, а є їх дідусем.
Належні умови проживання, про порушення яких говорить апелянт, і які гарантовані ч. 1 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», повинні забезпечити батьки дітей, а держава в свою чергу, через відповідні державні органи, здійснює контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (ч. 3 ст. 18 Закону).
Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (ч. 2 ст. 18 Закону)
В даному випадку права дітей не порушуються, оскільки останні користуються будинком позивача, який є власником будинком і є їх дідусем, а відповідач, який не має ніякого відношення до сімейства позивача, жодним чином не порушує їх права.
Встановлене обмеження щодо використання землі, на якій позивач бажає вчинити добудови для збільшення площі будинку, фактично ним було «придбане» при купівлі земельної ділянки, а відповідно до ст. 110 ЗК України перехід права власності на земельну ділянку не припиняє встановлених обмежень, обтяжень. 
При придбанні земельної ділянки позивачем, останньому було відомо про встановленні обмеження (обтяження) на земельну ділянку – проходження лінії водопроводу, що вбачається із змісту договору купівлі-продажу від 14.07.2017р. (п. 7 договору), 
Відповідно до ст. 91 ЗК України власники земельної ділянки зобов`язані, зокрема, дотримуватися обмежень, пов`язаних з встановленням охоронних зон.
Право на проведення будівних робіт у позивача виникло на підставі будівельного паспорту та повідомлення про початок проведення будівельних робіт, законність видачі яких оскаржується ОСОБА_2 в рамках іншої справи (№127/5469/19)
Позивач не надав до суду доказів неможливості проведення будівельних робіт в інший спосіб, ніж запланований позивачем без порушення встановлених обмежень, що в свою чергу спростовує доводи, що внаслідок того, що він не може проводити будівництво через наявність встановлених обмежень, і у зв`язку з цим будуть порушуватись його права та права малолітніх дітей на житло.
Встановлені обмеження не позбавляють позивача права використовувати належну йому земельну ділянку за цільовим призначенням, про що останній стверджує у позові та заявляє у позовних вимогах, обмеження у використанні встановлено лише щодо відповідної площі цієї земельної ділянки, про що позивачу було відомо ще з моменту придбання вказаної земельної ділянки, а тому, окрім прав на цю землю, до нього перейшли й обов`язки дотримуватись цих обмежень.
Інші мотиви апеляційної скарги полягають в порушенні судом норм процесуального права.
Апелянт стверджує, що судом абсолютно безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів, а саме витребування КП «Вінницяоблводоканал» план-схему існуючих мереж центрального водопостачання в районні провулку Щукіна, вул. Ковпака, вул. Щукіна, проїзду Дубовецький в м. Вінниці, через що, як вказує скаржник, він був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення судової експертизи.
Такі мотиви апеляційної скарги не заслуговують на увагу, і не можуть бути підставою для скасування судового рішення, адже в даному випадку при заявлені клопотання про витребування доказів процесуальні порушення були вчинені адвокатом, а не судом.
Представник позивача - адвокат Павлов С.С. аналогічне клопотання подав разом із апеляційною скаргою. 
Колегія суддів, відмовляючи в задоволенні цього клопотання, прийшла до переконання, що суд першої інстанції на законних підставах відмовив адвокату в задоволенні такого клопотання, оскільки воно було подано не у встановлений для цього строк, передбачений частинами другою та третьою статті 83 ЦПК України, і адвокат, не надавши гідної відповіді на поставлене суддею питання про причини не подання такого клопотання вчасно, знехтував своїм обов`язком обґрунтувати поважності причин не подання клопотання в строк з причин, що не залежали від нього. Крім того, на думку колегії суддів, такі дії представника позивача свідчать про недобросовісне користування ним процесуальними правами з метою безпідставного затягування розгляду справи.
Безпідставними є мотиви скаржника з приводу обґрунтованості відводів, які заявлялись неодноразово в суді першої інстанції представником позивача.
Так, 23.10.2019 адвокат Павлов С.С. подав заяву про відвід судді Луценко Л.В. мотивуючи тим, що суддя Луценко Л.В. здійснює правосуддя в складі єдиної колегії суддів при розгляді кримінальної справи із суддею, який є членом сім`ї відповідача, що обумовлює неможливість залишатися незалежним і неупередженим щодо приватного інтересу в іншому судочинстві по іншій справі (а.с.27-28 т.2). Для вирішення обґрунтованості заявленого відводу, питання було передане на вирішення іншому судді. Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 24.10.2019 ОСОБА_10 у задоволенні заяви про відвід відмовлено з тих підстав, що саме лише посилання заявника на факт здійснення правосуддя суддею в складі колегії з близькою особою сторони по справі, без надання належних та допустимих доказів на підтвердження цього, а також інших доказів щодо заінтересованості судді в розгляді справи, її упередженості або необ`єктивності, не є підставою для відводу (а.с.33 т.2).
14.11.2019 від адвоката Павлова С.С. знову надійшла заява про відвід судді Луценко Л.В. з аналогічних підстав, які викладені в заяві про відвід від 23.10.2019. При цьому, враховуючи мотиви відмови в задоволенні першого відводу, на підтвердження викладених в заяві про відвід обставин надав витяг з декларації родинних зав`язків судді за 2014-2018 роки (а.с.56-57 т.2).
Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 14.11.2019 ОСОБА_11 подану представником позивача заяву залишено без розгляду з підстав пропуску строку подання заяви про відвід (а.с.63 т.2).
Колегія суддів вважає, що заявлений 14.11.2019 року відвід теж є необґрунтований, адже дану цивільну справу розглядала суддя Луценко Л.В, а наданий адвокатом витяг з згаданої декларації стосується декларанта-судді Воробйова В.В., який вказав своєю дружиною ОСОБА_2 , з якою спільно не проживають, не пов`язані спільним побутом та відсутні взаємні права та обов`язки.
22.05.2020 адвокат Павлов С.С. знову подав заяву про відвід судді Луценко Л.В., мотивуючи тим, що суддею Луценко Л.В. винесено ухвалу суду від 23.12.2019 про залишення позову без розгляду у даній цивільній справі №127/9714/19, яка скасована постановою Вінницького апеляційного суду від 12.02.2020 із направленням до суду першої інстанції для продовження розгляду, в зв`язку з чим виникають сумніви в неупередженості або необ`єктивності судді (а.с.217-219 т.2). Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області Антонюком В.В. від 26.05.2020 відмовлено в задоволенні заяви про відвід судді Луценко Л.В., незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (а.с.224 т.2).
15.06.2020 адвокат Павлов С.С. подав заяву про відвід судді Луценко Л.В., мотиви якої є аналогічні мотивам заяви про відвід від 22.05.2020 (а.с.240-242). Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області Луценко Л.В. від 15.06.2020 заяву представника позивача залишено без розгляду з тієї підстави, що відвід заявлений повторно з підстав, які розглянуті раніше (а.с.246 т.2).
Отже, всі заяви адвоката про відвід судді Луценко Л.В., на переконання апеляційного суду не можна визнати обґрунтованими, а кількість заявлених необґрунтованих відводів та хаотичний порядок їх подання свідчить про наміри адвоката, з незрозумілих для суду причин, затягнути розгляд справи чи таким чином намагався тиснути на суд.
Щодо доводів апелянта про те, що судовим рішенням вирішено питання про права та інтереси інших осіб не залучених до участі у справі, то вони не знайшли свого підтвердження з огляду на наступе.
Відповідно до ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Як вбачається із матеріалів справи до участі у справі було залучено третю особу без самостійних вимог КП «Вінницяводканал», з огляду на те, що обмеження, які просить припинити позивач стосуються водогону, послуги щодо якого надаються саме вказаним підприємством. Заяв та клопотань від учасників справи щодо залучення інших осіб до суду першої інстанції не заявлялось.
Так у відповідності до вимог ч.4 ст.265 ЦПК України в мотивувальній частині судового рішення судом першої інстанції проводилась оцінка фактичних обставини, встановлених судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, а не вирішувалось питання про права та інтереси третіх осіб як стверджує апелянт. 
Крім того суд констатує, що зі змісту резолютивної частини судового рішення не вбачається будь-яких зобов`язальних дій, які можуть вплинути на права та інтереси інших осіб, тому доводи апелянта в цій частині не знайшли свого підтвердження.
Фактично, зазначені апелянтом підприємства лише згадуються в процесуальних документах наданих сторонами з метою обґрунтування своїх позицій, і для встановлення певних обставин у справі, що не може автоматично надавати їм статусу третьої особи.
З огляду на викладене, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, не встановлено.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 грудня 2020 року.
Головуючий Т.Б. Сало
Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета