УХВАЛА

27 жовтня 2020 року 
м. Київ

Справа №  910/1300/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий),  Львова Б.Ю. і Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання - Хахуди О.В.,

учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна фінансова компанія "АРТ Капітал",
представник позивача - Федосєєва Т.Р., адвокат (ордер від 10.08.2020                               № 1043890),
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк",
представник відповідача - не з`явився,

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна фінансова компанія "АРТ Капітал" 
на рішення господарського суду міста Києва від 02.06.2020 (головуючий суддя Мудрий С.М.)
постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 (головуючий Пашкіна С.А., судді: Андрієнко В.В. і Кропивна Л.В.)
у справі № 910/1300/20
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна фінансова компанія "АРТ Капітал" (далі - Товариство)
до акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - Банк)
про визнання недійсним акта (рішення) та визнання правочину недійсним.
За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:
Товариство звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Банку про визнання недійсним рішення Банку щодо встановлення неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику Товариства та визнання недійсним правочину Банку - розірвання в односторонньому порядку договору про приймання платежів від 16.09.2010 № 178-СУ-КП (далі - Договір) і закриття поточного рахунку № НОМЕР_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю та незаконністю, на думку Товариства, рішення Банку щодо встановлення неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику Товариства і правочину Банку - розірвання в односторонньому порядку Договору.
Рішенням господарського суду міста Києва від 02.06.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2020, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що:
- норми чинного законодавства України надають Банку, як суб`єкту первинного фінансового моніторингу право у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку;
- Банк припинив договірні відносини з Товариством шляхом одностороннього розірвання Договору, здійснюючи свої функції суб`єкта первинного фінансового моніторингу, покладені на нього в силу приписів статті 11 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", та вказані дії не суперечать вимогам чинного законодавства України.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Товариство звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах, які прийняті у інших справах щодо застосування статті 64 Закону України  "Про банки і банківську діяльність" та статті 10 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди в оскаржуваних рішеннях не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах, які прийняті у справах № 910/21320/17, № 910/1555/18, № 910/3245/19, № 910/7161/19,                       № 910/14158/17, № 910/11471/17 щодо застосування положень статті 64 Закону України  "Про банки і банківську діяльність" та статті 10 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".
Від Банка відзив на касаційну скаргу не надходив.
Перевіривши матеріали справи та касаційної скарги, Касаційний господарський суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з огляду на таке.
За приписами пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Товариство у касаційній скарзі посилається на те, що суди в оскаржуваних рішеннях не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах, які прийняті у справах № 910/21320/17, № 910/1555/18, № 910/3245/19,                                    № 910/7161/19, № 910/14158/17, № 910/11471/17 щодо застосування положень статті 64 Закону України  "Про банки і банківську діяльність" та статті 10 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".
Водночас у даній справі № 910/1300/20 суди відмовляючи у задоволенні позовних вимог встановили, що Банк припинив договірні відносини з Товариством шляхом одностороннього розірвання Договору, здійснюючи свої функції суб`єкта первинного фінансового моніторингу, покладені на нього в силу приписів статті 11 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", та вказані дії не суперечать вимогам чинного законодавства України.
За таких підстав суди дійшли висновку, що Товариством не доведено належними засобами доказування наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Тобто суди на підставі оцінки наданих сторонами доказів встановили відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
При цьому у справах:
- № 910/21320/17 суди задовольняючи частково позовні вимоги, виходили з того, що банком не доведено обґрунтованості вставлення товариству неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки такого ризику. Тобто суди на підставі оцінки наданих сторонами доказів встановили наявність підстав для задоволення позовних вимог;
- № 910/1555/18 суди відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з того, що банк припинив договірні відносини з товариством з дотриманням вимог чинного законодавства. Тобто суди на підставі оцінки наданих сторонами доказів встановили відсутність підстав для задоволення позовних вимог;
- № 910/3245/19 суди задовольняючи частково позовні вимоги, виходили з того, що товариством спростовано доводи банку про наявність підстав для одностороннього розірвання договору. Тобто суди на підставі оцінки наданих сторонами доказів встановили наявність підстав для задоволення позовних вимог; 
- № 910/7161/19 суди відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з того, що банк довів наявність правових підстав для одностороннього розірвання банком договору. Тобто суди на підставі оцінки наданих сторонами доказів встановили відсутність підстав для задоволення позовних вимог;
- № 910/11471/17 суди відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з того, що Товариством не доведено належними засобами доказування наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Тобто суди на підставі оцінки наданих сторонами доказів встановили відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Таким чином, у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин.
Що ж до посилань Товариства у касаційній скарзі на правові висновки викладені у справі № 910/14158/17, то Касаційний господарський суд зазначає, що відсутні підстави вважати, що рішення судів попередніх інстанцій у даній справі прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 14.06.2018 у справі № 910/14158/17, оскільки у вказаній справі рішення попередніх судових інстанцій були скасовані Верховним Судом повністю з передачею справи на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення спору у такій справі, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у справі. Слід також зазначити, що за результатами нового розгляду справи фактично-доказова база в ній може істотно змінитися, адже направлення справи на новий розгляд стало наслідком недостатнього дослідження у ній обставин і доказів, і така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки, які будуть зроблені в ній.
Отже, вказані обставини свідчать про відсутність подібності правовідносин у даній справі № 910/1300/20 та у справах № 910/21320/17, № 910/1555/18,                                   № 910/3245/19, № 910/7161/19, № 910/14158/17, № 910/11471/17. 
Проте подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі                      № 910/3040/16.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Керуючись статтею 234, 235, та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Касаційний господарський суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна фінансова компанія "АРТ Капітал" на рішення господарського суду міста Києва від 02.06.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 у справі № 910/1300/20.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Суддя                                                                                                       І. Булгакова
Суддя                                                                                                       Б. Львов
Суддя                                                                                                       В. Малашенкова