ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/31579/20                                                Головуючий у І інстанції - Федорчук А.Б.
                                                                                                  Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
                             
П О С Т А Н О В А
           І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

  30 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.,        
                                                   суддів:                  Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,    

                           при секретарі:                 Черніченко К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року у справі за заявою   Головного управління ДПС у Київській області до   Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль» про   підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків, - 

В С Т А Н О В И Л А:

Головне управління ДПС у Київській області звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль», в якій просило підтвердити обґрунтованість адміністративного арешту майна платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль», накладеного рішенням про застосування адміністративного арешту майна платника податків від 14 грудня 2020 року.
Вказана заява обґрунтована фактом відмови Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль» у допуску до проведення фактичної перевірки на підставі наказу від 30 листопада 2020 року № 1798.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви Головного управління ДПС у Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль» про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків, застосованого рішенням від 14 грудня 2020 року.
Не погоджуючись з постановленим рішенням, Головне управління ДПС у Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти   нове рішення, яким підтвердити обґрунтованість адміністративного арешту майна платника податків ТОВ «Біо-Утиль»
В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у відповідності до вимог Податкового кодексу України направлення на перевірку та службові посвідчення пред`явлено директору ТОВ «Біо-Утиль» Шевченку Артему Сергійовичу та вручено копію наказу від 30.11.2020 № 1798, про що свідчать матеріали фотофіксації.
Натомість, в порушення вимог п. 81.1 ст. 81 ПК України директором ТОВ «Біо-Утиль» ОСОБА_1 відмовлено посадовим особам ГУ ДПС у Київській області у допуску до проведення перевірки, про що складено Акт № 165/10-36-09-00-10/41012143 від 14.12.2020.
Відзиву Відповідача на апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1   ст. 308   КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За приписами частини 10 статті 283 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30 листопада 2020 року Головним управлінням ДПС у Київській області видано наказ № 1798 «Про проведення фактичних перевірок».
Відповідно до витягу з додатку № 1 до вищевказаного наказу, яким затверджено Перелік суб`єктів господарювання, які підлягають фактичним перевіркам у грудні 2020 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль» включено до вказаного переліку. При цьому, підставою для проведення перевірки вказано вимоги підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, тривалість перевірки за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюківщина, вул. Балукова, 1-А з 11 грудня 2020 року 10 діб. Перевірку провести за період відповідно до вимог статті 102 Податкового кодексу України з метою здійснення контролю за дотриманням суб`єктами господарювання вимог податкового та іншого законодавства з питань виробництва, зберігання та обліку пального, контроль за виконанням якого покладено на органи ДПС.
Посадовими особами Головного управління ДПС у Київській області на підставі підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, відповідно до наказу Головного управління ДПС у Київській області від 30 листопада 2020 року № 1798 та згідно з направленнями від 11 грудня 2020 року № 1072/10-36-09-00 та № 1073/10-36-09-00, № 1074/10-36-09-00 здійснено виїзд за місцем здійснення діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль»: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюківщина, вул. Балукова, 1-А.
14 грудня 2020 року перевіряючими складено акт № 165/10-36-09-00-10/41012143 відмови посадової особи платника податків - ТОВ «Біо-Утиль» від допуску до перевірки, зі змісту якого вбачається, що директор Товариства відмовився від допуску посадових осіб податкового органу до перевірки з підстав того, що підприємство не працює.
Копію даного акту отримав директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Утиль» ОСОБА_1 14 грудня 2020 року, що підтверджується його підписом.
У зв`язку з наведеним, 14 грудня 2020 року начальник управління контролю за підакцизними товарами листом № 512/10-36-09-00-10 звернувся до в.о. начальника Головного управління ДПС у Київській області щодо застосування адміністративного арешту майна платника податків.
14 грудня 2020 року об 14 год 20 хв. в.о. начальника Головного управління ДПС у Київській області прийнято рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків, необхідність підтвердження якого відповідно до вимог статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України і зумовила звернення заявника до суду із даною заявою.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що надані до заяви документи не містять доказів вручення директору ТОВ «Біо-Утиль» копії наказу від 30 листопада 2020 року № 1798, а надані докази фотофіксації підтверджують ймовірність пред`явлення ймовірно посадовій особі Позивача одного із направлень на проведення перевірки, однак ідентифікувати його не вбачається за можливе. При цьому, норми чинного податкового законодавства зобов`язують дотримуватися обов`язку вручення наказу та пред`явлення направлень в сукупності, а не виконання однієї з цих умов.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції вказав про наявність у Відповідача підстав для недопуску контролюючого органу до проведення перевірки.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, та при розгляді апеляційної скарги вказує наступне.
За змістом п. 94.1, пп. 94.2.3 п. 94.2, п.п. 94.3-94.6, 94.10 статті 94 Податкового кодексу України (далі - ПК України), адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.
Арешт майна може бути застосовано, якщо з`ясовується одна з таких обставин: платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.
Арешт майна полягає у забороні платнику податків вчиняти щодо свого майна, яке підлягає арешту, дії, зазначені у п. 94.5 цієї статті.
Арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.
Арешт майна може бути повним або умовним.
Умовним арештом майна визнається обмеження платника податків щодо реалізації прав власності на таке майно, який полягає в обов`язковому попередньому отриманні дозволу керівника відповідного контролюючого органу на здійснення платником податків будь-якої операції з таким майном. Зазначений дозвіл може бути виданий керівником контролюючого органу, якщо за висновком податкового керуючого здійснення платником податків окремої операції не призведе до збільшення його податкового боргу або до зменшення ймовірності його погашення.
Керівник контролюючого органу (його заступник) за наявності однієї з обставин, визначених у п. 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків, яке надсилається: платнику податків з вимогою тимчасово зупинити відчуження його майна; іншим особам, у володінні, розпорядженні або користуванні яких перебуває майно такого платника податків, з вимогою тимчасово зупинити його відчуження. 
Арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.
Звільнення коштів з-під арешту банк або інша фінансова установа здійснює за рішенням суду.
Отже з наведеної норми слідує, що арешт на майно може бути накладено рішенням керівника органу державної податкової служби (його      заступника), обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.
Як зазначив Вищий адміністративний суду України у своєму листі від 02 лютого 2011 року № 149/11/13-11, перевірка обґрунтованості накладення адміністративного арешту передбачає встановлення судом наявності підстав для застосування адміністративного арешту, передбачених п. 94.2 статті 94 ПК України. Предметом перевірки є відповідність рішення керівника податкового органу (його заступника) про накладення адміністративного арешту на майно платника податків умовам, за яких таке рішення може бути ухвалено.
Підставою для звернення податкового органу до суду з вимогою про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна є недопуск представників контролюючого органу до проведення фактичної перевірки.
Відповідно до п. 81.1 статті 81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення фактичної перевірки за наявності підстав для її проведення, та за умови пред`явлення або надіслання, у випадках передбачених цим Кодексом, направлення на проведення такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки та службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки.
Підпунктом 81.2 статті 81 вказаного Кодексу визначено, що у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки складається акт, який засвідчує факт відмови.
Отже, відмова допуску до проведення фактичної перевірки можлива з підстав непред`явлення, або неналежного оформлення наказу про проведення перевірки, та/або направлення на проведення перевірки, та/або службового посвідчення.
Разом з тим, не погоджуючись з наявністю підстав для проведення перевірки, Відповідач у відзиві на заяву Позивача вказав, що не має відношення до виробництва, зберігання та обігу пального, та відповідний вид діяльності за кодами КВЕД у нього відсутній. 
Оцінюючи наведені доводи, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до положень п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або ного уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав:
- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами- лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального".
Із зазначеного вбачається, що перевірка на підставі п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України буде правомірною за наявності: 
- наказу на призначення перевірки, який має містити визначення, яка саме інформація отримана податковим органом щодо наявних порушень з боку конкретного платника податків: відомостей коли та ким така інформація, що слугувала підставою для призначення фактичної перевірки, була надана: 
- відомостей, які є наявні докази отримання контролюючим органом такої інформації або звернення, які було зареєстровано в відповідному порядку.
Лише за наявності зазначених умов наказ буде відповідати вимогам законодавства, а перевірка на підставі п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України буде правомірною.
Слід враховувати, що п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України виділяє одну окрему підставу для призначення перевірки відповідно до зазначеного пункту, проте контролюючим органом зазначено лише частину цього пункту як підставу для перевірки, що є неправомірним, оскільки цей підпункт має застосовуватись повністю, а не частинами.
Як вбачається з матеріалів справи, податковий орган ділить п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України на дві самостійні підстави для перевірки:
Перша підстава - наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками.
Друга підстава - здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
У зв`язку з відсутністю у податкового органу відповідної інформації про порушення платником податку податкового законодавства, податковим органом зазначається лише частина пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України, як самостійна підстава для перевірки, що на переконання колегії суддів, свідчить про обгрунтованість сумнівів Відповідача щодо наявності підстав для проведення перевірки.
В той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що в спірному наказі не зазначено, які саме порушення допустив Позивач, що могло бути підставою для проведення фактичної перевірки на підставі пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України. 
Встановлення даної обставини є предметом доказування в силу приписів ч. 2 ст. 73 КАС України, що узгоджується із висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 520/1304/2020.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що Відповідачем не було допущено до перевірки Позивача, так як в наказі про перевірку не зазначена конкретна підстава, за наявності якої може проводитись перевірка, а загальне формулювання (контроль за дотриманням суб`єктами господарювання вимог податкового законодавства з питань виробництва, зберігання та обліку пального, контроль за виконанням якого покладено на органи ДПС), на переконання колегії суддів, є недостатнім для визнання перевірки такою, що проводиться за наявності визначених законом підстав.
Як зазначає Верховний Суд в своїй постанові від 08.10.2019 у справі № 826/11217/18 процедурні порушення при призначенні перевірки мають наслідком протиправність прийнятого керівником податкового органу наказу про проведення перевірки. Така правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 27.01.2015 (справа № 21-425а 14), відповідно до якого і лише дотримання умов та порядку прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок може бути належною підставою для видання наказу про проведення перевірки.
Крім того, відповідно до абз. 8 п. 81.1 ст. 81 ПК у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.
Відтак, суд першої інстанції вірно вказав, що у разі відмови посадової особи платника податку від підпису наказу на проведення перевірки, норми чинного податкового законодавства надають контролюючому органу право на складення акту про відмову від підпису, яке Позивачем не реалізовано, що вказує на протиправність дій останнього.
Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що Відповідач здійснює діяльність в сфері виробництва, зберігання та обігу пального, а тому зазначення п.п. 80.2.5. п. 80.2 ст. 80 ПК України, як підставу для проведення перевірки, могло викликати у Відповідача обгрунтовані сумніви щодо її правомірності.
Крім того, колегія суддів зазначає, що копія наказу не вручалась Відповідачу під розписку, що є грубим порушенням п. 80.2 ст. 82 ПК України, оскільки такими діями Позивач позбавив Відповідача належного права на захист та порушив п. 80.2 ст. 80 ПК України.
Доводи Позивача про те, що направлення на перевірку та службові посвідчення пред`явлено представнику платника податків - директору ОСОБА_1 та вручено копію наказу, про що свідчать матеріали фотофіксації, судом першої інстанції обгрунтовано не взято до уваги, оскільки матеріали фотофіксації не є належним доказом по справі на підтвердження вручення податковим органом відповідних документів, зокрема наказу від 30 листопада 2020 року № 1798.
Матеріали фотофіксації взагалі не містять відомостей щодо події, які відображені на них, а відтак відхиляються колегією суддів, як такі, що не відповідають вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України.
Таким чином, у Позивача не було підстав для застосування адміністративного арешту майна ТОВ «Біо-Утиль» та прийняття відповідного рішення.
Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що      підстави для підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків ТОВ «Біо-Утиль», накладеного рішенням про застосування адміністративного арешту майна платника податків від 14 грудня 2020 року, - відсутні.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Стосовно інших посилань апеляційної скарги, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у заяві та поясненнях, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга Позивача не містить.
Положеннями   ст. 242 КАС України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1   ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
Розглянувши доводи Головного управління ДПС у Київській області, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242,    243,   283, 308, 310, 315,    316,    321,    322,    325, 328, 329, 331  Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення,  а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року -   без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                      І.О. Лічевецький

                                                                                                        О.М. Оксененко