ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6719/20 Справа № 201/853/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2020 року         Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів", про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2020 року,  -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до АТ «Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 06.05.2019р. вона працювала на посаді фінансового директора в АТ «Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів». 27.12.2019р. їй стало відомо, що її звільнено у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору. Позивачка зазначаючи, що з нею був укладений безстроковий трудовий договір, а не контракт, вважає, що її звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України є незаконним, оскільки її трудовий договір укладений на невизначений строк. Крім того, позивачка зазначила, що понесла моральні страждання у зв`язку зі звільненням, оскільки змінилось ставлення до неї на роботі, вона втратила нормальні життєві зв`язки, її професійному авторитету нанесена шкода та вона змушена була витрачати час на судовий захист своїх порушених прав. Просила поновити її на посаді фінансового директора АТ «Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.12.2019р. по час набрання рішенням законної сили з розрахунку 2 959грн. 50коп. в день, відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000грн. та розподілити судові витрати по справі (а.с.3-7, 41-46,53-54).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди - відмовлено (а.с.102-104).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків рішення суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 108-112).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 30.04.2019р. Протоколом Засідання Наглядової ради АТ «Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» генеральному директору ОСОБА_2 надані повноваження на підписання від імені товариства строкового трудового договору з працівником на виконання функцій фінансового директора строком з 06.05.2019р. по 31.12.2019р.
03.05.2019р. між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем був укладений трудовий договір відповідно до наказу № 17 від 03.05.2019р., за умовами якого ОСОБА_1 була прийнята на посаду фінансового директора АТ «Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» (а.с.65-70).
В пункті 2 Трудового договору обумовлено, що роботодавець працевлаштовує працівника з 06.05.2019р., а розділ 13.1 містить кінцеву дату строку дії трудового договору до 31.12.2019р. та інш.
Також договором передбачена заробітна плата позивачки, тривалість її робочого часу, надання щорічної основної оплачуваної відпустки, робота за сумісництвом, збитки та витрати, конфіденційність, обов`язки сторін, тощо.
Сторони підписали трудовий договір 03.05.2019р. та позивачка засвідчила своїм підписом, що підтверджує та повністю розуміє і приймає його умови, ознайомлена з положенням про ревізійну комісію та Правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також проінформована з питань техніки безпеки, гігієни охорони праці та протипожежної охорони (а.с.70).
Наказом (розпорядженням) № 17 від 03.05.2019р. позивачка була прийнята на роботу з 06.05.2019р. строком до 31.12.2019р. із заробітною платою 62 150грн. (а.с.71).
Про ознайомлення позивачки з наказом свідчить її підпис на наказі (розпорядженні) № 17 від 03.05.2019р., який вона не оспорює.
Наказом (розпорядженням) № 653 від 09.12.2019р. ОСОБА_1 звільнена з посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України з 31.12.2019р. (а.с.№74).
Відомості про прийняття та звільнення позивачки з посади фінансового директора АТ «Дніпровагонрембуд» містяться в трудовій книжці позивачки під записами № 4-5 на аркушах 16-17 (а.с.22).
08.01.2020р. позивачка підписала акт внутрішнього переміщення основних засобів від 27.12.2019р., за яким передала майно, що перебувало у її користуванні (а.с.75).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції, виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що спростовуються встановленими обставинами справи.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції погоджується й колегія суддів.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.
При цьому КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення.
Частиною першою статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, згідно з якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частини третьої статті 21КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України акцентовано увагу на те, що незважаючи на ці (які містить стаття 9 КЗпП України) та інші застереження, що містяться у Кодексі законів про працю України й інших актах трудового законодавства України і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору, тощо.
Відповідно до частини 3 статті 54 Закону України «Про освіту», у редакції Закону України від 23 травня 1991 року №1060-XI, яка була чинною на час укладення контракту, педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.
Отже, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника, та додаткові підстави розірвання договору.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту.
Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.
Крім того, на цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений відповідно до закону. Припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на його припинення по закінченні строку, на який його було укладено.

З матеріалів справи вбачається, що 30.04.2019р. Протоколом Засідання Наглядової ради АТ «Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» генеральному директору ОСОБА_2 надані повноваження на підписання від імені товариства строкового трудового договору з працівником на виконання функцій фінансового директора строком з 06.05.2019р. по 31.12.2019р.
03.05.2019р. між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем був укладений трудовий договір відповідно до наказу № 17 від 03.05.2019р., за умовами якого ОСОБА_1 була прийнята на посаду фінансового директора АТ «Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» (а.с.65-70).
Наказом (розпорядженням) № 17 від 03.05.2019р. позивачка була прийнята на роботу з 06.05.2019р. строком до 31.12.2019р. із заробітною платою 62 150грн. (а.с.№71).
Про ознайомлення позивачки з наказом свідчить її підпис на наказі (розпорядженні) № 17 від 03.05.2019р., який вона не оспорювала.
Згідно з пунктом 10 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року №170, у контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов`язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов`язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця.

Отже, позивачка була прийнята на роботу за строковим трудовим договором (по контракту) на строк з 06.05.2019р. по 31.12.2019р. і була звільнена Наказом (розпорядженням) № 653 від 09.12.2019р. ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України з 31.12.2019р., що повністю узгоджується з підписаним сторонами контрактом та відповідає вимогам Закону.

Обґрунтовуючи доводи позовної заяви та апеляційної скарги, позивач посилалася на те, що умови праці фінансового директора, носять довготривалий характер і не містять передумов вважати такий процес обмеженим у часі.

Проте, такі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише зводяться до трактування позивачем норм чинного законодавства на власний розсуд.

З огляду на викладене суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

За наведених обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін. 

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.

Рішення  Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2020 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: