ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6661/20 Справа № 209/4079/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Байбара Г. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.         
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 17 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів , –

В С Т А Н О В И Л А:
        У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів.
        Свою позовну вимогу мотивував тим, що позивач та відповідачка ОСОБА_2 з 30 квітня 2010 року по 22 жовтня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі та мають дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 09 жовтня 2013 року, справа № 209/4039/13-ц, з нього на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_5 було стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. 
       З відповідачкою  ОСОБА_3 він перебував у цивільному шлюбі з 2014 року до 2019 року і вони мають сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
       Після припинення фактичних шлюбних відносин малолітній син - ОСОБА_7 залишився проживати разом з матір`ю ОСОБА_3 . 
       Судовим наказом Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 листопада 2019 року, справа № 209/3294/19, з нього на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_6 стягнуто аліменти в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 02 жовтня 2019 року до досягнення повноліття дитини. 
       Таким чином, на утримання двох дітей з нього стягуються аліменти в розмірі 1/2 частини заробітку (доходу), замість 1/3 частини заробітку (доходу). 
       На теперішній час вирішення питання про зменшення розміру аліментів є для нього життєво необхідним та важливим. Після стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 на корить ОСОБА_2 змінився його сімейний та матеріальний стан, оскільки в нього народилася друга дитина – син ОСОБА_7 , який знаходиться на його утриманні. 
       Крім того, у 2015 році він припинив підприємницьку діяльність, втратив основне джерело прибутку по незалежним від нього причинам. 
Він не має офіційного місця роботи, періодично виїжджає на заробітки за межі України, намагаючись сплачувати аліменти для запобігання виникнення заборгованості, але сплата аліментів у розмірі, визначеному судом на двох дітей, позбавляє його можливості існування, придбання продуктів харчування та предметів побуту, найнеобхідніших речей для життєдіяльності, оплати комунальних послуг. 
       У зв`язку з чим, просив суд:
       - змінити розмір аліментів, призначених за рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 09 жовтня 2013 року у цивільній справі № 209/4039/13-ц, які стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зменшивши їх розмір з однієї чверті від усіх видів заробітку (доходу) до однієї шостої частини його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, з моменту набрання рішенням законної сила і до повноліття дитини;
       - змінити розмір аліментів, призначених за судовим наказом Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 листопада 2019 року у справі № 209/3294/19, які стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зменшивши їх розмір з однієї чверті від усіх видів заробітку (доходу) до однієї шостої частини його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, з моменту набрання рішенням законної сила і до повноліття дитини.

       Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 17 квітня 2020 року частково задоволено позов.
       Зменшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за судовим наказом Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 листопада 2019 року у справі № 209/3294/19, провадження № 2-н/209/263/19, на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02 жовтня 2019 року до досягнення повноліття дитини, з однієї чверті до однієї шостої частини заробітку (доходу) платника аліментів, та, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі однієї шостої частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини.
       Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на дитину.
       Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 липня 2020 року вирішенно питання щодо розподілу судових витрат.
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у відповідній частині.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

       У відзиві ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.

       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

       Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

       Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

       Судом першої інстанції установлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 2010 року по 22 жовтня 2013 року та мають малолітню дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року про розірвання шлюбу між сторонами у справі (а.с.12).
       Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровській області від 09 жовтня 2013 року, що ухвалено у справі № 209/4039/13-ц, провадження № 2/209/1370/13, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини його доходів, але не менше тридцяти відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, з всіх видів заробітку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 13 серпня 2013 року (а.с. 11).
       У позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що з 2014 року по 2019 рік він підтримував фактичні шлюбні відносини з відповідачкою ОСОБА_3 , і ІНФОРМАЦІЯ_5 в них народився син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після припинення шлюбних відносин син залишився проживати разом з матір`ю ОСОБА_3 .
       Судовим наказом Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 листопада 2019 року, справа № 209/3294/19, провадження № 2-н/209/263/19, з  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , були стягнуті аліменти в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 02 жовтня 2019 року до досягнення повноліття дитини (а.с. 10).
       Відповідачка ОСОБА_3 визнала позовні вимоги ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, що стягуються на її користь на утримання сина ОСОБА_8 , з однієї чверті до однієї шостої частини заробітку (доходу) платника аліментів(а.с.22).
       Суду апеляційної інстанції апелянтом була надана довідка, згідно якої позивач працевлаштований в фірмі «Зона Розваг Маріуш Мілевскі» на посаді працівника з обслуговування пристроїв для відпочінку дітей із місячною заробітною платою 1 144, 86 нетто (а.с.50,51-52).
       Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
       Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
       Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

       Ураховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.
Згідно § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п.п. 3, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 “Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України”).

При визначенні розміру аліментів колегія суддів враховує рівність прав та обов`язків батьків щодо дітей, у відповідності до ст. 141 СК України. 

Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум на 2020рік» прожитковий мінімум для дитини віком: 
- до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; 
- від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

       У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
       У спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
       Отже, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, закон надає право платнику аліментів звернутися до суду про зміну розміру аліментів.
       З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.
       Проте, ні суду першої, ні апеляційної інстанції позивачем не було надано належних та допустимих доказів суттєвої зміни обставин з часу ухвалення рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які б слугували підставами для зменшення розміру аліментів. 

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судове рішення постановлене з неповним з`ясуванням судом обставин справи, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки не спростовують висновки суду та встановлені ним обставини, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

       Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивач є особою працездатного віку, має задовільний стан здоров`я, будь-яких інших належних доказів про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів не надав, адже факт стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини, не може слугувати самостійною підставою для зменшення їх розміру, а також обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та позиції Верховного Суду України, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів.
       Розмір стягуваних аліментів за судовим рішенням не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого Сімейного кодексу України. 
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
          Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
       Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

       Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
       Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
        Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
У іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 17 квітня 2020 року не оскаржувалось, а тому не переглядалось колегією суддів.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 17 квітня 2020 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова
       Судді: Т.П.Красвітна
               І.А. Єлізаренко