ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 380/3065/20 пров. № А/857/9537/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Коваля Р.Й., Святецького В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року (суддя – Гулик А.Г., час ухвалення – не вказано, місце ухвалення – м.Львів, дата складання повного тексту – 26.06.2020), 
в адміністративній справі №380/3065/20 за позовом ОСОБА_1 до Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), 
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання виплатити грошову компенсацію, стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, 

                                                        встановив:  

У квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення розрахунку при звільненні в запас Збройних Сил України – невиплату ОСОБА_1 у день виключення зі списків військової частини (24.01.2020) грошової компенсації за неотримане речове майно; 2) зобов`язати Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 23391,52 грн.; 3) стягнути із Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.01.2020 по день виплати компенсації. 
Відповідач Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо проведення розрахунку при звільненні в запас Збройних Сил України та виплати ОСОБА_1 у день виключення зі списків військової частини (24.01.2020) грошової компенсації за неотримане речове майно. Зобов`язано Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 23391,52 грн.. Стягнуто із Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.01.2020 по день виплати компенсації за неотримане речове майно. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 26.06.2020 року не погодився відповідач Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) оскаржив його в апеляційному порядку. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що для звернення до суду у справах про прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5 ст.122 КАС України). Спірні правовідносини пов`язані із звільненням з публічної служби, а тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального законодавства. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт - Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) просить оскаржене рішення суду від 26.06.2020р. скасувати в частині стягнення із Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.01.2020 по день виплати компенсації за неотримане речове майно. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід задоволити частково, з урахуванням наступного. 

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Головним управлінням Національної гвардії України 01.04.2015р. (а.с. 6). 
Наказом від 20.01.2020р. №9 позивача звільнено у запас відповідно до підпункту “б” пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. 
21.01.2020 позивач звернуся до відповідача із рапортом, в якому просив виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у зв`язку із звільненням з військової служби (а.с. 10). 
Наказом начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 24.01.2020 №20 з позивачем припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби в Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу Західного територіального управління Національної гвардії України 24.01.2020 року. Згідно з вказаним наказом грошова компенсація за неотримане речове майно не виплачувалась (а.с. 8). 
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення розрахунку при звільненні в запас Збройних Сил України – невиплату у день виключення зі списків військової частини (24.01.2020) грошової компенсації за неотримане речове майно, позивач звернувся з даним позовом до суду. 

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо задоволення адміністративного позову в частині щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо проведення розрахунку при звільненні в запас Збройних Сил України та виплати позивачу ОСОБА_1 у день виключення зі списків військової частини (24.01.2020) грошової компенсації за неотримане речове майно, та зобов`язання відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 23391,52 грн., з врахуванням наступного. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. 
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. (стаття друга наведеного Закону). 
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. 
Згідно пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-ХІІ) дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей. 
Статтею 1-2 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. 
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частини 2 та 3 статті 9 Закону №2011-ХІІ). 
Згідно до вимог ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. 
Згідно абз.2 ч.1 ст.9-1 Закону №2011-ХІІ, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України. 
Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація). 
За змістом пунктів 3 - 5 наведеного вище Порядку, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби чи загибелі (смерті) військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком. 
Крім цього, відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затв. Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. 
Враховуючи вищенаведені правові норми, суд апеляційної інстанції зазначає, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. 
Таким чином, являються обгрунтованими доводи позивача ОСОБА_1 про протиправну бездіяльність відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення розрахунку при звільненні в запас Збройних Сил України – невиплату у день виключення зі списків військової частини (24.01.2020) грошової компенсації за неотримане речове майно, та необхідність зобов`язання відповідача виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 23391,52 грн.. 
Грошовий розмір такої компенсації підтверджується довідкою №85 від 23.01.2020 року (а.с. 9). 

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо задоволення адміністративного позову в частині щодо стягнення із відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь позивача ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.01.2020 по день виплати компенсації за неотримане речове майно, з врахуванням наступного. 
Як встановлено судом та зазначено вище, позивачеві ОСОБА_1 при звільненні з військової служби та станом на день виключення зі списків особового складу військової частини, не було проведено розрахунок у повному обсязі, а саме не виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 23391,52 грн.. 
Колегія суддів враховує, що відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. 
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31.10.2019р. (справа №825/598/17). 
Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Водночас, із вказаних вище норм законодавства зумовлюється висновок про те, що стягнення із відповідача (роботодавця) на підставі статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є можливим за умови наявності такої обставини як фактичний розрахунок. 
У розглядуваних правовідносинах обов`язковим є встановлення усього періоду затримки розрахунку, тобто із дня звільнення з військової служби по день фактичного розрахунку, та визначення конкретного грошового розміру середнього грошового забезпечення, який належить стягнути із відповідача за цей період затримки розрахунку при звільненні. 
Матеріалами розглядуваної адміністративної справи підтверджується, що станом на час звернення позивача ОСОБА_1 до адміністративного суду із даним позовом та станом на час винесення рішення суду першої інстанції від 26.06.2020 року із позивачем ще не було проведено кінцевого розрахунку, тобто не було виплачено грошової компенсації вартості речового майна у сумі 23391,52 грн.. 
В такій ситуації, є неможливим визначення періоду затримки розрахунку при звільненні та грошового розміру середнього грошового забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні. 
Отже, являється передчасною та безпідставною позовна вимога про стягнення із Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.01.2020 по день виплати компенсації. 
Наведених вище фактичних обставин справи та норм матеріального права суд першої інстанції не врахував, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повного задоволення адміністративного позову. 

Відносно доводів апелянта (відповідача) Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, то апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними, з урахуванням наступного. 
Статтею 122 КАС України встановлені строки звернення до адміністративного суду. 
Позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України). 
Згідно ч.3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Приписами ч.5 ст.122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. 
Колегія суддів враховує, що апелянт (відповідач) оскаржує рішення суду першої інстанції від 26.06.2020 року частково, а саме в частині щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.01.2020 по день виплати компенсації за неотримане речове майно. 
В іншій частині задоволення позовних вимог, тобто щодо визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 23391,52 грн., відповідач не оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції. 
Як уже було вказано колегією суддів вище, станом на час звернення позивача ОСОБА_1 до адміністративного суду із даним позовом та станом на час винесення рішення суду першої інстанції від 26.06.2020 року, із позивачем ще не було проведено кінцевого розрахунку, тобто не було виплачено грошової компенсації вартості речового майна у сумі 23391,52 грн. 
Тобто, період протиправної бездіяльності відповідача ще триває, а початком обрахунку строку звернення до адміністративного суду із вимогою про стягнення середнього грошового забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні, буде вважатись день фактичного кінцевого розрахунку, тобто день виплати грошової компенсації вартості речового майна у сумі 23391,52 грн. 

Відповідно до ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.2 ст.308 КАС України). 
Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. 
Відповідно до ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції від 26.06.2020 року необхідно скасувати в частині задоволення позову про стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.01.2020 по день виплати компенсації за неотримане речове майно, та прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову в цій частині відмовити. 
У решта частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Згідно п.10 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

                                                            постановив:  

Апеляційну скаргу Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) – задоволити частково. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року в адміністративній справі №380/3065/20 за позовом ОСОБА_1 до Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання виплатити грошову компенсацію, стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні – скасувати частково, а саме, в частині стягнення із Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.01.2020 по день виплати компенсації за неотримане речове майно, - та прийняти в цій частині нову постанову. 
Відмовити у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення із Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.01.2020 по день виплати компенсації за неотримане речове майно. 
В решта частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року в адміністративній справі №380/3065/20 – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Р. Й. Коваль 	
 	 	В. В. Святецький